EDGAR WALLACE

V HADÍM OBJETÍ

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-908187-5-0 (online, EPUB)

ISBN 978-80-908187-6-7 (online, PDF)

ISBN 978-80-908187-7-4 (online, MOBI)

www.artispraha.com

1

Firma Oberzohnova

„520 liber šterlinků ročního platu. Hledá se k nastoupení ihned: Laboratorní sekretářka (dáma), mladá. Není potřebí předchozí zkušenosti, ale je nutno předchozí uznané studium se zkouškami z fyziky a elementární neorganické chemie. Přednost obdrží dáma z rodiny ve vědeckém světě již poněkud známé. Nabídky dopisem Box 9754, Denní Megafon. Bude-li žadatel vyzván ke schůzce se zaměstnatelem, bude zaplaceno cestovné do každé stanice do 150 mil od Londýna.“

Dobrý přítel poslal jeden výtisk novin obsahujících tento inzerát na Heavytreeský dvorec a obtáhl inzerát modrou tužkou.

Mirabella Leicesterová našla noviny na lavičce v síni, když se vracela od krmení kuřat, a pomyslila si, že je asi poslal alingtonský pozemkový agent, jenž tak vytrvale obracel její pozornost na inzerenty, hledající ke koupi levné statky. Byla to jeho praxe. Měla pocit, že ho mrzí její přítomnost v kraji a že se snaží nahradit ji majitelem méně postiženým chudobou.

Roztrhla pásku zaprášeným palcem a ovšem obrátila pozornost k inzerátům, myslíc na umíněného agenta. Její zrak přelétl kvapně sloupec: Koupě. Bylo tu několik „pánů, hledajících ke koupi malý statek v dobrém kraji“, ale žádný se nehodil na její věc a Mirabella se již divila, proč agent, jenž byl známý držgrešle, vydal dvě a půl penny za noviny a poštovné, když její oko nalezlo modře označený inzerát.

„Sláva!“ řekla Mirabella a její rudé rty se pootevřely vzrušením.

Teta Alma vzhlédla od své knihy novinových výstřižků udivena rychlým vstupem Mirabelliným, jež vrazila chvatně do pokoje.

„Já!“ řekla dramaticky a položila prst efektně na inzerát. „Jsem mladá – nemám vůbec žádné zkušenosti – mám své vysvědčení z vyšší školy – a tati byl přece něčím ve vědeckém světě. A, Almo – my jsme zrovna stočtyřicet mil od Londýna.“

„Můj bože,“ řekla teta Alma, dáma to, jejíž hubené a odstrašující vzezření bylo postrachem prodavačů a dělníků chodících po práci krajem, ačkoliv sotva kdy byly které punčochy upleteny vlídnější ženou, než byla teta Alma.

„Není to báječné? To rozlušťuje všechny naše obtíže. Pronajmeme dvorec Markovi, nastěhujeme se do bytu v Bloomsbury… budeme si moci dovolit týdně jednou či dvakráte do divadla…“

Alma četla inzerát po druhé.

„Vypadá to dobře,“ řekla s navyklou opatrností, „ačkoliv se mi nijak nelíbí myšlenka, že máš pracovat pro cizího, drahoušku. Tvůj drahý otec…“

„Byl by mne hnal už do města, a já bych si musela to místo zajistit ještě dnes večer,“ řekla Mirabella s rozhodností.

Ale Alma si tím nebyla tak jista. Londýn byl pln nástrah a léček a v jeho ulicích a temných průchodech číhalo bezejmenné, ošklivé zlo a ničemnost. Teta Alma sama nikdy nešla do Londýna bez protestu.

„Byla jsem tam před lety, zrovna když ti strašliví ‚Čtyři spravedliví‘ řádili, má drahá,“ a Mirabella, jež milovala tetu Almu, vyslechla znovu již tolikráte vyprávěný příběh. „Drželi v hrůze celý Londýn. Člověk nemohl vyjít večer, aby byl jist, že se vrátí domů živ… A pomyslíme-li si, že dostali úplnou milost! To přece znamená povzbuzovat zločin!“

„Má drahá,“ řekla Mirabella a bylo to její vždy opakovanou odpovědí, „ti lidé vůbec nebyli zločinci. Byli to hrozně bohatí lidé, kteří věnovali život, aby trestali nejhorší zločince, které si zákon nechává uniknout skrze své staré špinavé a mastné prsty. A dostali milost za báječné výzvědné služby, které vykonali za války – jeden z nich pracoval po celé tři měsíce v samé německé válečné kanceláři. – A vůbec nejsou čtyři, byli jenom tři. A já bych je hrozně ráda viděla – jsou to dojista roztomilí lidé.“

Ale když se teta Alma ošklíbla, byla opravdu ošklivá, a Mirabella odvrátila zrak.

„Ať tomu je, jak chce, nejsou teď v Londýně, drahá,“ řekla, „a budeš tam moci spát docela klidně v noci.“

„A co je s tím hadem?“ zeptala se slečna Alma Goddardová hrozebně.

Nuže, bylo-li vůbec něco, čeho připomínku nevítal nikdo, kdo se chystal k návštěvě Londýna, pak to byl jistě „had“.

Šest milionů lidí vstávalo každého jitra z loží, otevíralo noviny a hledalo zprávy o hadu. Osmnáct deníků nevynechalo ani jediného dne, aby nepověděly svým čtenářům, že poplach byl nesmyslný a dětinský a že je jen údivným dokladem nervózních sklonů doby. A zároveň uveřejňovaly v pravidelných obdobích podrobné zprávy o černé mambě, o jejích zvycích a její obzvláštní smrtonosnosti, a udržovaly značně velký štáb vážných zpravodajů k „zpracování a vypátrání té věci“.

Černá mamba, nejsmrtonosnější ze všech afrických hadů, uprchla ze zoologické zahrady jedné chladné, mlhavé březnové noci. A jejím přirozeným a definitivním koncem měla být podle pravidel třířádková zpráva, po níž měla nazítří následovat další třířádková zpráva v novinách, sdělující, že byl had nalezen mrtvý na zmrzlé zemi, neboť žádná mamba nemůže žít za teploty nižší nežli 75 °F. Ale tato druhá zpráva se v novinách nikdy neobjevila. Zato nalezl 2. dubna strážník muže, svinutého do sebe u dveří domu na Ormském náměstí. Ukázalo se, že to je dobře známý a dle všeho bohatý bankéř jménem Emmett. Byl mrtev. Na jeho opuchlé tváři byly nalezeny dvě maličké píchnuté ranky, a vynikající učenec, jenž byl přibrán k případu, podal dobrozdání, že muž zemřel hadím uštknutím, a to uštknutím zvláště jedovatého a smrtonosného hada. – Noc byla velmi studená. Bankéř byl sám v divadle. Jeho šofér prohlásil, že opustil svého pána, když vystupoval v nejlepší náladě ke svým dveřím. Klíč nalezený v ruce mrtvoly ukazoval, že byl muž uštknut jistě ještě dříve, nežli šofér otočil vůz. Když pak bylo pátráno v jeho věcech, shledáno, že byl beznadějně ruinován. Velké obnosy, které vyzdvihl před šesti měsíci ze své banky, zmizely.

Londýn se sotva vzpamatoval z tohoto otřásajícího překvapení, když had uštkl podruhé. Tentokráte v lidnaté ulici a zvolil si skrovnou oběť, ač nikterak oběť prostou vší viny. Bývalý trestanec jménem Sirk, tulák bez domova, byl uzřen hlídačem v parku, jak klesá poblíže sochy Achillovy v Hyde Parku. Když k němu hlídač došel, byl již mrtev. Tentokráte zanechal had svoji známku na hřbetu ruky – dvě malé bodné ranky blízko vedle sebe.

O měsíc později padl hadu za oběť třetí muž. Byl to úředník Anglické banky, ctihodný a vážený muž, jejž viděli, jak upadl vpřed na tvář v podzemní dráze a jenž přinešen do nemocnice shledán mrtvým – po hadím uštknutí.

A tak se had stal předmětem denní hrůzy a jeho pochmurná pověst šířila se daleko – až do klidného venkovského dvora v Heavytree.

„Žvást!“ řekla Mirabella, ale se záchvěvem. „Almo, přála bych si, kdybys tyhle hrozné věci neschovávala do téhle své knihy.“

„Znamenají život,“ řekla Alma střízlivě. „Kdy nastoupíš své místo?“ optala se pak, jako by šlo o jistou věc. A Mirabella se zasmála.

„Začneme pěkně od začátku – požádáme nejdříve o to místo,“ řekla prakticky. „A nemusíš se pouštět do pakování kufrů hned teď – dost a dost času potom!“

Hodinu poté zastavila mimojdoucího obecního listonoše a dala mu dopis.

A to bylo počátkem dobrodružství, jež obsáhlo tolik životů a osudů, jež přivedlo Tři spravedlivé na pokraj zničení a jež mělo jednoho dne změnit samý střed Londýna ve skutečné bitevní bojiště.

Dva dny po odeslání dopisu přišla odpověď, psaná strojem, podivuhodně osobitá a místy podivně stylizovaná. Bylo to vysvětlitelno a omluvitelno cizinstvím, neboť hlavička dopisního papíru zněla

OBERZOHN & SMITTS,

obchodní a vývozní dům.

Tři dny nato vystoupila Mirabella Leicesterová z omnibusu v City Road a vstoupila do velmi neimpozantní Brány romantismu, a nedaleko čekající šofér, jenž ji viděl vstupovat, dohonil ji v chodbě domu.

„Promiňte mi, madam – jste snad paní Carterová?“

Mirabella nevypadala jako paní.

„Ne,“ řekla. „Jsem Mirabella Leicesterová.“

„Ale jste ta dáma z Herefordu… co žije s matkou v Telford Parku?“

Muž byl zřejmě vzrušen a Mirabella nemohla se naň hněvat pro toto obtěžování. Měl patrně rozkaz vyhledat cizinku a byl pln obavy, aby jí nepropásl.

„To je omyl, milý pane, já žiji v Heavytreeském dvorci v Daynhamu, se svou tetou.“

„Jmenuje se Carterová?“

Mirabella se zasmála. Mužova důkladnost byla zábavná.

„Ne – slečna Alma Goddardová. – Jste teď spokojen?“

„Pak nejste tou dámou, slečno, čekám na ni, abych ji odvezl a mám ji chytit.“

A šofér se vzdálil s omluvnou poklonou.

Dívka čekala deset minut v ozdobném předpokoji, nežli se vrátil bledý mladík s tuhým, kartáčovitým vlasem a velkými brýlemi bez obruby, jenž ji šel ohlásit. Měl velkou, širokou, bezvýraznou a nezdravou tvář. A Mirabella si všimla, že všichni muži, které uviděla v těchto místnostech, měli stejný ráz. Velcí těžcí muži, kteří činili dojem, jako by byli právě odvoláni od jakéhosi velmi naléhavého díla, aby se zabývali směšnou malicherností jejích dotazů. Byli to nemluvní muži, zírající se slavnostní vážností skrze tlustá skla brýlí a kývali nebo vrtěli hlavami podle toho, jak chvíle žádala. Čekala, že se setká s cizinci u firmy Oberzohn & Smitts, s Němci, patrně, a byla později překvapena, když shledala, že jsou jak šéf závodu, tak celý personál Švédy.

Bledý mladík, věren tradičním zvyklostem domu, neřekl ničeho. Pokynul jí s malým pohozením hlavou a Mirabella vstoupila do většího pokoje, kde sedělo půl tuctu mužů u půl tuctu psacích stolů a psali zuřivě s nosy přilepenými krátkozrace ke knihám a papírům, svěřeným jejich péči. Žádný z nich nevzhlédl, když procházela ohradou po pas vysokou, která dělila návštěvníky od štábu závodu. Na stěně mezi dvěma okny visela veliká mapa Afriky s velkými zelenými skvrnami. V jednom koutě pokoje stál tucet mohutných sloních klů, každý opatřen přivěšeným tuhým lístkem. Byl tu model parní lodi ve skleněné skříni na okenní římse a na druhé jakási hrubě řezaná dřevěná modla domorodé práce divošské.

Mladík se zastavil před těžkými dveřmi z růžového dřeva a zaklepal. Odpověděl mu hluboký hlas a mladík otevřel dveře a ustoupil stranou, aby ji nechal projít. Byl to obrovský pokoj, kam vstoupila – to bylo slovo, jež jí ihned napadlo jako nejpřiměřenější –, a rozsáhlost místnosti byla ještě zdůrazněna téměř úplným nedostatkem všeho nábytku. Velmi malý ebenový psací stůl, dvě velmi malé židle a dlouhá úzká skřínka s policemi, bez dveří, zasazená do úzkého výklenku, bylo vše, co viděla ze zařízení pokoje. Vysoké stěny byly pokryty zlatou papírovou tapetou. Čtyři jasně červené příční trámy nesly černý strop a podlaha byla úplně pokryta hluboce purpurovým kobercem. Nad anglickým krbem bylo cosi, co vypadalo jako mapa, svinutá na mechanicky otáčivém válci – dlouhá tenká šňůra visela od římsy dolů a končila na dosah ve třapec.

Celý pokoj se svým nedostatkem zařízení byl tak neočekávaným pohledem, že dívka stanula, zírajíc od stěn ke stropu, až uzřela, že jí její průvodce dává naléhavá znamení, a teprve pak se hnula k muži, jenž stál obrácen zády k malému ohni, hořícímu v postříbřeném ohništi.

Byl vysoký a šedivý. Její prvým dojmem byl dojem ohromně vysokého čela. Žlutě bledá tvář byla velmi dlouhá, a když se přiblížila, uviděla, že je pokryta bezpočetnými čarami, vráskami a brázdami. A přece vypadal tak, že ho odhadovala na padesát, pokud nepromluvil – a pak viděla, že je o mnoho starší.

„Slečna Mirabella Leicesterová?“

Jeho angličina nebyla zcela dokonalou. Výslovnost byla velmi rozvážná a trochu šišlal.

„Sedněte, prosím. Jsem doktor Eric Oberzohn. Nejsem Němec. Obdivuji se Němcům, ale jsem Švéd. Stačí vám to k upokojení?“

Dívka se zasmála, a když se Mirabella Leicesterová zasmála, méně vnímaví muži nežli byl dr. Eric Oberzohn zapomněli na všechna svá jiná zaměstnání. Nebyla příliš veliká, ale její štíhlost a její dokonalá, souměrná postava činila, že vypadala veliká. Ve tváři a jasných šedých očích měla cosi ze vzdušného venkova. Patřila do zahrad, kde jabloňový květ visel na holých větvích jako těžký sníh; a k chladným potokům, bublajícím šumně pod hlohovými ploty a keři. Dubnový sluneční svit zářil v jejích očích a jarní samet luk byl neodlučitelným od jejích nohou.

Pro dr. Oberzohna byla děvčetem v modrém anglickém krejčovském kostýmu. Viděl, že má malý klobouček s rovnou střechou, jenž vroubil její obličej právě nad čarou jejího obočí, když je zdvihla. Němec by byl viděl vše, protože Němec je beznadějně sentimentálním. Doktor Oberzohn nebyl Němcem. Nenáviděl sentimentálnost.

„Neposadíte se? – Máte vědecké vzdělání?“

Mirabella zavrtěla hlavou.

„Nemám,“ vyznala žalostně. „Ale mám zkoušky v oborech, které jste uvedl ve svém inzerátu.“

„Ale váš otec – ten byl učencem?“

Přikývla vážně.

„Ale ne velikým učencem,“ řekl doktor. „Anglie a Amerika neplodí takových mužů. Ach – nemluvte mi o vašich Kelvinech, Edisonech a Newtonech! Byli to neúplní, tupí lidé, těžkopádní lidé – nebylo v nich ohně.“

Byla trochu zaražena, ale zároveň ji to náramně bavilo. Jeho chladné pohrdání muži, kteří byli nesporně váženi v celém vědeckém světě, bylo zcela zřejmě docela upřímným.

„Ale teď mluvme o vás,“ řekl doktor. Posadil se na tvrdou židli s kolmým, vysokým opěradlem u malého psacího stolu.

„Bojím se, že toho je velmi málo, co vám mohu povědět, doktore Oberzohne. Žiji se svou tetou ve dvorci v Heavytree v Gloucesteru a máme byt zde v Doughty Courtu. Moje teta a já máme malý důchod – a to je, myslím, vše.“

„Pokračujte, prosím,“ řekl tónem muže zvyklého rozkazovat. „Povězte i o svých pocitech, když jste obdržela můj dopis – přeji si poznat vaši mysl. To je způsob, jak si vytvářím všechna svá mínění o lidech. A to je způsob, jak jsem vytvořil svoje ohromné jmění. Analýzou myslí.“

Očekávala mnoho zkoušek. Zkoušku z elementární vědy. A snad i zkoušku ze psaní na stroji (a té se bála nejvíce). Ale ani na okamžik nepomyslila, že květnatý dopis, zvoucí ji, aby se představila v kanceláři pp. Oberzohna & Smittse v City Road, povede k pokusu v psychoanalýze.

„Mohu vám říci toliko, že jsem byla překvapena,“ řekla a ztvrdlý rys jejích úst byl by mu pověděl velmi mnoho, kdyby byl skutečně tím znalcem lidské povahy, jak tvrdil. „Ovšem, plat se mi líbí – deset liber týdně je tak vysoký plat, že si nemohu myslit, že jsem vhodně kvalifikována –“

„Jste kvalifikována.“ Jeho drsný hlas stal se ještě pronikavějším, když promluvil, aby jí dodal toto přesvědčení. „Potřebuji laboratorní sekretářku. Vy jste kvalifikována –,“ zaváhal a pak pokračoval – „z důvodů ušlechtilého původu. A pak –,“ zaváhal opět na zlomek vteřiny, „a pak pro své všeobecné vzdělání a vychovanost. Vaše povinnosti počnou brzy!“ Zamával dlouhou, suchou rukou ke dveřím v koutě pokoje. „Ujměte se svého místa ihned,“ řekl.

Dlouhá tvář, groteskně vysoké čelo, cibulovitý nos a veliká, zkroucená a nepravidelná ústa zdály se vesměs spolupůsobit, když promluvil. V jednom okamžení bylo čelo přeplněno vráskami a brázdami – okamžik poté bylo poměrně hladké. Konec jeho nosu pohyboval se nahoru a dolů při každém slově a jedině jeho malá, hluboce vpadlá očka zůstávala pevná, bez mrknutí. Viděla již oči jako tyto, hnědé a patetické. Nač jí připomínaly? – Jeho poslední slova ji přivedla na pokraj zděšení.

„Oh, já nemohu počít ještě dnes,“ řekla v úleku.

„Dnes – anebo nikdy,“ řekl s výrazem rozhodnuté určitosti.

Byla postavena před krizi. Plat byl více nežli žádoucím. Byl nutností. Dvorec se sotva zaplatil, neboť Alma nebyla nejlepší správkyní. A důchod se neustále menšil. Minulého roku společnost, do níž bylo vloženo její malé jmění, nevyplácela dividendy a ona byla nucena vzdát se prázdnin ve Švýcarech.

„Začnu tedy ihned!“ Bylo jí zatít zuby, aby učinila toto rozhodnutí.

„Velmi dobře. To je, co si přeji.“

Mluvil s ní dosud, jako by byla ne osobou, ale veřejným shromážděním. Vstav se židle, otevřel dvířka v rohu pokoje a Mirabella vešla do menšího pokoje. Viděla již laboratoře, ale žádnou tak pěkně vypravenou jako tato – police za policí plná bílých porcelánových kelímků a váziček a lahvic z broušeného skla s nápisy, udávajícími obsah vyleptaným ozdobným písmem. Pultový stůl při jedné stěně po celé délce pokoje nesl všemožné přístroje srovnané v nejlepším pořádku. Uprostřed pokoje byl dlouhý stůl se skleněnou deskou a na něm byly pod prachuvzdornými skleněnými příkrovy jemné přístroje a nástroje, od jemných vah, o nichž věděla, že je možno jimi vážit zrnka prachu, až po elektrické stroje, tak složité, že jí při pohledu na ně klesalo srdce.

„Co mám dělat?“ ptala se sklesle.

Vše bylo tak krásně nové. Byla jista, že upustí některou z těchto krásných nádobek. Všechno vědění a všechna učenost ze školní laboratoře náhle vyprchaly z její hlavy a zanechaly po sobě velmi citelnou prázdnotu.

„Budete pracovat.“ Ku podivu, zdálo se jí, že je doktor na okamžik právě tak zmaten jako ona sama. „Nejdříve – množství. V každé nádobě a lahvi je nějaké množství. Mnoholi? Kdož ví! Minulá sekretářka byla nedbalá a hloupá. Nevedla vůbec záznamů. Někdy si přijdu pro něco – a není to tam! Vše spotřebováno – pryč. To je velmi smutné.“

„Přejete si, abych udělala inventář zásob?“ ptala se a její naděje stouply nad prostotou úlohy.

Vah a odměrek tu bylo dost a dost. Odměrky stály v řadě jako fronta vojáků, srovnány podle velikosti a obsahu. A vše bylo velmi nové, velmi čisté. Byl pach schnoucího laku v pokoji, jako by byl celý pokoj nově natřen.

„To je vše,“ řekl muž s dlouhým obličejem.

Vsunul ruku do kapsy šosatého kabátu a vytáhl velikou tobolku. A z té vyjmul dvě nové bankovky.

„Deset liber,“ řekl krátce. „Platíme předem. – Jest jen ještě jedno, co si přeji vědět,“ řekl. „Týká se to vaší tety. Je v Londýně?“

Mirabella zavrtěla hlavou.

„Ne, je na venkově. Myslila jsem, že se hned odpoledne vrátím, a budu-li přijata, měli jsme přijít do Londýna zítra.“

Sešpulil své tlusté rty. Hleděla upoutána jeho čelem, svraštělým spoustou vrásek, jak přemýšlel. „Bude to pro ni něco velmi nervózního, zůstanete-li dnes přes noc v Londýně?“ zeptal se.

Usmála se a zavrtěla hlavou.

„Ne. Zůstanu v našem bytě. Zůstala jsem tam už často a docela sama, ale ani toho nebude potřebí. Budu jí telegrafovat, aby přijela nejbližším vlakem.“

„Počkejte!“ Zdvihl efektně ruku a odběhl do svého pokoje. Vrátil se se složkou telegrafních formulářů. „Napište svůj telegram,“ velel. „Zřízenec jej dá ihned na poštu.“

Vzala vděčně formuláře a napsala svoji zprávu a výzvu.

Doktor Oberzohn se uklonil, šel ke dveřím, uklonil se znovu, a dveře se za ním zavřely.

Na štěstí pro klid své mysli Mirabella Leicesterová neměla příčiny jít na potaz ke svému zaměstnavateli anebo otevřít dveře. Kdyby to byla učinila, byla by objevila, že byly zamčeny na zámek. A telegram, jejž napsala, byl teď už hromádkou scvrklého černého popela na ohništi pokoje páně Oberzohnova.

2

Tři muži z Curzonovy ulice

Číslo 233 v Curzonově ulici byl velmi malý dům. Ani nejnadšenější agent, měl-li jen trochu péče o spásu své duše, nemohl vypisovat jeho rozměry s nějakým nadšením. Mohl se rozplývat o jeho drobných krásách, mluvit s úctou o jeho historických vzpomínkách, mluvit pravdivě o jeho ústředním topení a elektrickém zařízení, ale byl-li jen trošku poctivým člověkem, nemohl nežli vzbudit dojem, že č. 233 patřilo k malým domům.

Dům měl za sousedy dva veliké moderní domy s kamenným průčelím a vraty z kovu a skla, jež v noci vydávaly záři až do ulice. Oba domy přečnívaly skromnou střechu svého souseda o mnoho poschodí. Číslo 233 vypadalo jako malý človíček, zmizelý v davu a neschopný hnout se, a v jeho skromném průčelí bylo cosi, co působilo dojmem trpělivé rezignace a pokory.

Pro celou část Curzonovy ulice, v níž stálo, bylo č. 233 urážkou a pohanou a v právním smyslu obtíží. Učený soudce z kancléřství, k němuž bylo učiněno podání od majitelů sousedních pozemků, pozemkových velkopodnikatelů a podobných, odmítl povolit žádost, kterou hájili, totiž aby „zakázal uvedenému Georgovi Manfredovi vedení své živnosti, to jest Detektivní agentury ‚Trojúhelníku‘, umístěné ve zmíněném čísle dvě stě třicet tři v Curzonově ulici, City Westminster v hrabství Middlesex.“

V rozsudku, jenž zabral třetinu sloupce v The Times, vyslovil soudce nález, že soukromý detektiv je spíše odborným znalcem nežli živnostníkem nebo obchodníkem, kterýžto nález bude shledáván sporným pro všechny věky.

A tak malý stříbrný trojúhelník zůstal nade dveřmi čísla 233 jako vývěsní štít a majitel přijímal dále návštěvy svých klientů – jichž bylo málo na počet, neboť byl velmi dbalým toho, aby přijal jen takové případy, které slibovaly skutečné uplatnění jeho génia.

Vysoký, nápadně hezký muž, s tváří patricije a s rameny atleta – Curzonova ulice anebo ti z ní, kdo i jen trochu si něčeho všímali – viděli jej vždy za každých okolností do krajnosti dobře oblečeného. Byl chodící reklamou pro krejčího z Hannoverské ulice, jenž byl tak módně „nóbl“, že by byl zemřel hrůzou, kdyby měl vůbec myslit na reklamu. – Lidé, zadržení v automobilech na lidnatých křižovatkách, hleděli do jeho limuzíny a viděli čistě kreslený profil a osmahlou mužnou tvář a hádali, že to je jeden z velkých lékařů-specialistů z Harleyské ulice. Velmi málo lidí se s ním společensky znalo. Doktor Elver, lékař Scotland Yardu, přicházíval někdy do Curzonovy ulice a podával své fantastické názory o hadu a jeho okolnostech, a George Manfred a jeho přátelé naslouchali tiše, aniž nabízeli svoji pomoc. Ale mimo dr. Elverta a místonáčelníka policie, mlčenlivého muže, jenž časem přicházel vykouřit dýmku a pohovořit o starých časech, bylo společenských návštěvníků pramálo a přicházeli velmi, velmi zřídka.

Jeho šofér-lokaj byl opravdu lépe znám nežli on sám. V uličce, kde měl garáž pro svůj vůz, říkali mu „Blesk“, a byla obecná shoda o tom, že tento muž se suchou lící a čilýma očima dojde dříve či později svého konce, jaký nevyhnutelně čeká na všechny šoféry, kteří berou ostré zatáčky na dvou kolech vozu při šedesáti mílích v hodině. Někteří z těchto kritiků setkali se s jeho velikým spatzem na silnici a činili mu pak výčitky – mírně nebo prudce – podle stupně svého úleku.

Málo lidí znalo páně Manfredova domácího správce, cizinecké tváře s temným obočím, trochu tlustého a trochu suše uzavřeného. Byl to muž, jenž velmi málo mluvil i s kuchařkou a oběma služkami, které přicházely každého rána o osmé hodině a opouštěly dům přesně o šesté, neboť pan Manfred většinu večerů jedl mimo dům.

Inzeroval jenom ve výlučnějších novinách a ne svým jménem. Žádná návštěva nebyla přijímána bez předchozího dohodnutí, a tak byl nenadálý příchod pana Sama Barbertona nepravidelností v každém smyslu.

Zaklepal na dveře, právě když služky odcházely, a protože věděly velmi málo o panu Manfredovi a jeho způsobech mimo to, že jedl rád k snídani sázená vejce a špenát, dovolily cizinci vstoupit do síně, kde jej nalezl mlčenlivý správce, přivolaný nakvap ze svého pokoje.

Návštěvník byl krátký, zavalitý a složitý muž s cihlově rudou tváří a s hlavou, jež byla stejně šedivá jako holá. Jeho šat a jeho mluva byly stejně hruby. Správce viděl, že to nikterak není obyčejný řemeslník, neboť jeho boty byly druhu zvaného veldtschoons. Byly z nebarvené kůže a sluncem skvrnitě vybíleny.

„Chci vidět pána tohohle Trianglu,“ řekl hlasně, a vsunuv ruku do kapsy, vytáhl z ní zamazaný novinový výstřižek.

Správce jej od něho přijal beze slova. Byly to „Kapské noviny“ – byl by to poznal podle tisku a řádkových mezer, i kdyby na rubu nebyla vytištěna annonce kostelní sbírky ve Wynbergu. Správce studoval takové věci.

„Bojím se, že nemůžete vidět pana Manfreda bez předchozího sjednání,“ řekl správce. Jeho hlas a způsob byly neobyčejně vlídny na tak strašlivě vypadajícího muže.

„Já ho musím vidět, kdybych tu měl sedět celou noc,“ řekl muž umíněně, a dal své rozhodnosti symbolický výraz, usazuje se rozložitě v proutěné lenošce síně.

Ani sval ve správcově pozorlivé tváři se nepohnul. Bylo nemožno říci, zdali ho to zlobilo, či bavilo.

„Dostal jsem tenhle výstřižek na palubě ‚Benguely‘ – přistála v Tilbury dnes odpoledne – a přišel jsem rovnou sem. Nebylo by se mi nikdy ani zdálo, abych sem šel, ale já chci správnou hru pro všechny, o které jde. Ten portugalský chlap s jménem jako doutník – Villa, ano, tak to bylo! – řekl: ‚Nač chodit do Londýna, když to můžeme srovnat vše na palubě.‘ Ale polokrevný Portugalec! U boha, raději bych jednal s křováky. Křováci jsou civilizovaní – pohleďte sem!“

Nežli si správce uvědomil, co muž vlastně činí, svlékl jednu ze svých ošklivých bot. Neměl na nohou ani ponožek, ani punčoch, a zdvihl bosé chodidlo nohy k prohlídce. Kůže i maso byly plny svrasklin a rudých puchýřovitých vypuklin a správce znal jejich původ.

„Portugalci,“ řekl návštěvník stručně, obouvaje opět botu. „Žádní negři – Portugalci – polokrevní, to připouštím. Pálili mne, aby mne přiměli k řeči – a byli by mne zabili, kdyby bylo nebylo toho čertovského amerického kupce, jenž se k tomu hodil – plného bojovnosti a kořalky. Ten mne přivezl do města.“

„Kde to bylo?“ ptal se správce.

„Mosamedes. Vyšel jsem na břeh, abych se rozhlédl, jako pitomec. Byl jsem na Woermanské lodi, která jela do Bomy. Kapitán byl Hun – ale bílý, a varoval mne!“

„A co chtěli od vás vědět?“

Návštěvník vrhl na tazatele podezřivý pohled.

„Jste zde pánem?“ ptal se.

„Ne – jsem páně Manfredovým správcem. Jaké jméno mu mám říci?“

„Barberton – pan Samuel Barberton. Řekněte mu, že potřebuji nalézt a zvědět některé věci. Adresu mladé dámy jménem miss Mirabella Leicesterová! A pak vašemu pánu také něco povím. Ti Portugalci se jednou v noci opili a žvastali o tom; o nějaké tvrzi, kterou si zřídili v Anglii. Vypadá to jako jen tak dům, ale je to skutečná tvrz. Šel tam…“

Ne, nebyl napilý. Shýbaje se, aby zdvihl neexistující sirku, přiblížil správce tvář k návštěvníku. Cítil silný pach tabáku, ale žádnou kořalku.

„Račte laskavě počkat!“ řekl a zmizel po schodech vzhůru.

Nebyl pryč dlouho a vrátil se do přízemí a kynul panu Barbertonovi, aby šel za ním. Zavedl návštěvu do pokoje v průčelí domu, malého pokoje, jenž byl ještě zmenšen šedými plyšovými záclonami, visícími za empirovým psacím stolem, u něhož stál Manfred.

„To je pan Barberton, pane!“ řekl správce, uklonil se a vyšel, zavíraje za sebou dveře.

„Usedněte, pane Barbertone.“ Manfred ukázal na lenošku a posadil se sám také. „Můj správce mi praví, že mi chcete vyprávět velmi vzrušivý příběh. Jste z Kapska?“

„Ne, nejsem,“ řekl pan Barberton. „Nebyl jsem na Kapu nikdy v životě.“

Muž za stolem přikývl.

„Nuže, chcete-li mi povědět –“

„Nepovím vám mnoho,“ zněla překvapivě otevřená odpověď. „Nepodobá se, že bych povídal cizinci, co jsem nechtěl povědět ani Eliáši Washingtonovi – a ten mi zachránil život.“

Manfred neprojevil nijaké nelibosti při tomto opatrném prohlášení. V tomto pokoji setkal se s mnohými klienty, kteří jevili tutéž neochotu přijmout jej za svého důvěrníka. Ale měl už v pozadí mysli dojem, že tento muž, na rozdíl od ostatních, snad zůstane tvrdým jako démant až do konce. Byl zvědav poznat skutečný účel návštěvy.

Barberton přitáhl si lenošku blíže ke psacímu stolu a opřel loket o desku.

„Je to asi tak, pane Jaksejmenujete. Je tu jisté tajemství, které nepatří mně, ale přece ano, v jednom směru. A stojí za hromadu peněz. Pan Eliáš Washington to věděl a zkoušel mne vypumpovat, a Villa sebral rotu Krooů, aby mi popálili chodidla, ale já toho dosud neřekl. Co od vás chci, je tohle: Najdete mi slečnu Mirabellu Leicesterovou. A musím ji nalézt rychle, protože jsou jenom ještě asi dva týdny, abyste mi rozuměl, nežli se ta druhá banda pustí do toho – Villa jim dojista telegrafoval a podle něho jsou hrozně ostří.“

Pan Manfred se zaklonil a opřel o vycpaný lenoch své židle se zábleskem pobaveného úsměvu v očích.

„Rozumím tedy, že co od nás chcete, je, abychom nalezli slečnu Mirabellu Leicestorovou?“

Muž kýval energicky hlavou.

„Máte nejmenší pojem o tom, kde ji lze nalézt? Má v Anglii nějaké příbuzné?“

„To nevím,“ přerušil ho muž. „Všechno, co vím je, že žije někde tady a že její otec zemřel před třemi lety, devětadvacátého května – poznamenejte si to. Zemřel v Anglii dvacátého devátého května.“

To byla ovšem důležitá zpráva a Manfred si myslil, že to činí hledání velmi snadným.

„A vy mi chcete povědět o té tvrzi, ne?“ řekl vzhlížeje od svého zápisníku.

Barberton váhal.

„Chtěl jsem,“ přiznával. „Ale nejsem si zcela jist, že teď chci, pokud nenajdu tu mladou dámu. A nezapomeňte –,“ zaklepal na stůl, aby zdůraznil svá slova, „že ta banda je ostrá!“

„Která banda?“ ptal se Manfred v dobré náladě. Věděl o mnohé „bandě“, a přemýšlel, zdali při cizincově příběhu jde o některou, kterou měl v mysli.

„Ta banda, o které mluvím,“ řekl pan Barberton, jenž mluvil s velkou uvážlivostí a zcela patrně vážil každé slovo, než je pronesl, z obavy, aby bezděky neprozradil svého tajemství.

Zdálo se, že to je konec jeho požadavků, neboť vstal a stál trochu komicky, hledaje v postranní kapse kabátu.

„Není čeho platit,“ řekl Manfred, dohaduje se jeho úmyslu. „Snad až zjistíme tu slečnu Mirabellu Leicesterovou, požádáme vás, abyste nám uhradil naše hotové výdaje –“

„Ale já mohu platit – mám –,“ počal muž.

„A my můžeme čekat.“ A v Manfredových očích hrál zase pobavený lesk.

Leč pan Barberton se dosud nehýbal.

„Je tu ještě něco, co jsem se vás chtěl zeptat. Vy víte o všem, co se děje v téhle zemi?“

„Ne docela o všem,“ řekl Manfred s dokonalou vážností.

„Slyšel jste kdy o Čtyřech spravedlivých?“

Byla to překvapující otázka. Manfred se nahnul, jako by byl dobře neslyšel.

„O Čtyřech –“

„O Čtyřech spravedlivých – vlastně o třech, doopravdy – rád bych se s těmi ptáky dostal do styku.“

Manfred přikývl.

„Myslím, že jsem o nich slyšel,“ řekl.

„Jsou teď někde v Anglii. Dostali milost. Viděl jsem to v Cape Times – i v tom čísle, co jsem z něho vyřízl ten inzerát.“

„Když jsem o nich naposledy slyšel, byli ve Španělích,“ řekl Manfred a obešed stůl, otevřel dveře. „Proč si přejete vejít s nimi ve styk?“

„Protože,“ řekl pan Barberton důrazně, „ta banda se jich bojí – to je, proč.“

Manfred vyšel se svým návštěvníkem na chodbu.

„Opomněl jste jednu důležitou informaci,“ řekl s úsměvem, „ale nechci vás nechat odejít, pokud mi ji neřeknete. Jaká je vaše adresa?“

„Hotel Petworth, Norfolkská ulice.“

Barberton sešel ze schodů. Správce čekal v síni, aby ho uvedl k východu, a pan Barberton s neurčitým dojmem, že cosi takového je docela obvyklým v tomto aristokratickém domě, vsunul mu do ruky stříbrnou minci. Tmavolící muž zamumlal poděkování – jeho poklona byla snad o něco hlubší a jeho chování o trošku uctivější.

Zavřel a zamkl domovní dveře a vyšel pomalu po schodech do kanceláře. Manfred seděl u empirového psacího stolu, zapaluje si cigaretu. Šofér vyšel z šedivých záclon a zaujal lenošku, na níž prve seděl pan Barberton.

„Dal mi půl koruny – šlechetný brach,“ řekl Poiccart, správce. „Líbí se mi, Georgi.“

„Byl bych velmi rád viděl jeho nohy,“ řekl šofér, jehož pravé jméno bylo Leon Gonsalez. Mluvil s politováním. „Pochází ze západního Sussexu a v jeho rodině byly poruchy mysli. Levá skráň je trochu stlačena a tvář nesouměrná.“

„Ubohá duše!“ mumlal Manfred, vyfukuje oblak kouře ke stropu. „Je to velké utrpení, představovat vám své přátele, Leone!“

„Na štěstí nemáte žádných přátel,“ řekl Leon sahaje, aby si vzal cigaretu z otevřené zlaté schránky na stole. „Nuže, co soudíte o tajemství našeho přítele Barbertona?“

George Manfred potřásl hlavou.

„Byl neurčitým a ve své snaze, aby jednal diplomaticky, mluvil trochu nesouvisle. – Jak je s vaším vlastním tajemstvím, Leone? Byl jste po celý den venku… nalezl jste rozluštění?“

Leon přikývl.

„Barberton se něčeho obává,“ řekl Poiccart, pomalý, ale bezpečný analytik. „Má pistoli mezi vestou a kalhotami – viděl jste to?“

George přikývl.

„Otázka je, kdo či co je tou ‚bandou‘. Druhou otázkou je, kdo a kde je miss Mirabella Leicesterová? Třetí otázkou je, proč pálili Barbertonovy nohy… a myslím, to že je vše.“

Ostrá tvář Gonsalezova vykoukla z oblaku kouře.

„Zodpovím většinu těchto otázek – a položím dvě další,“ řekl klidně. „Miss Mirabella Leicesterová přijala dnes místo u Oberzohna – jako laboratorní sekretářka.“

George Manfred se ušklíbl.

„Laboratorní? Nevěděl jsem, že má laboratoř.“

„Neměl – teprve ode tří dnů má. Byla zařízena v sedmdesáti dvou hodinách odborníky, kteří pracovali ve dne v noci. Cena jejího zřízení je šestnáct set liber – a byla vyvolána ve jsoucno za účelem, aby poskytla Oberzohnovi záminku k povolání a přijetí Mirabelly Leicesterové. Poslal jste mne, abych osvětlil ten podivný inzerát, jenž nás v pondělí zajímal – osvětlil jsem ho. Jeho účelem bylo, aby přivedl slečnu Leicesterovou do Oberzohnova závodu. Když jsme zjistili, kdo je inzerentem, shodli jsme se všichni tři, že Oberzohn jde za něčím velkým – a já hlídal jeho kanceláře po dva dny a ona byla jedinou, která se o místo osobně hlásila – odpověděli jenom na její dopis. Oberzohn s ní dnes obědval v Ritz Carltonu – dnes v noci spí na Chesterském náměstí.“

Nastalo mlčení, které pak přerušil Poiccart.

„A které jsou to otázky, jež chcete položit?“

„Myslím, že to vím,“ řekl Manfred a pokývl hlavou. „Otázkou je: jak dlouho bude pan Barberton naživu?“

„Přesně,“ řekl Gonsalez s uspokojením. „Začínáte rozumět mentalitě Oberzohnově.“

3

Vendeta

Muž, jenž toho jitra vešel bez ohlášení do kanceláře dr. Oberzohna, byl by mohl zaujmout místo obrázku v ceníku mužských módních oděvů. Pro zasvěcenecké oko byl trapně nový. Jeho citronově žluté rukavice, jeho zrcadelné střevíce, lesk jeho hedvábného klobouku, naprostá korektnost kapesníku v kapsičce – vše mohlo vzbudit pozornost i o nejmódnějším sportovním či společenském shromáždění. Byl hezký, hladký, byť trochu tučné tváře, a měl malý světlý knírek a monokl. Lidé, kteří neměli rádi kapitána Montyho Newtona – a bylo jich velmi mnoho – říkali o něm, že usiloval o dosažení ideálu, který mají služky o hezkém gardistovi. Neříkali toho otevřeně, protože kapitán Monty Newton byl mužem, jejž bylo radno si spíše naklonit nežli urážet. Měl peníze, majetek na venku, dům na Cherstonském náměstí a celou sbírku automobilů. Byl členem několika dobrých klubů, jejichž výbory nikdy nehovořili o jeho přijetí za člena, aniž se zmínili o zdvořilostech z válečné doby. Nikdo nevěděl, jak nabyl svého jmění, aneb bylo-li zděděno, po kom dědil. Pořádal výstřední společnosti a výlety, hrál dobře karty a měl při nich podivuhodné štěstí, zvláště byl-li hostitelem a držel bank po některé ze skvělých večeří, jež dával ve svém velkém domě na Chesterském náměstí.

„Dobré jitro, Oberzohne – jak se vede Smittsovi?“

Byl to jeho oblíbený žertík, neboť nebylo žádného Smittse ve firmě od roku 1896.

Doktor odpověděl, zdvihaje hlavu od telegramu, jejž psal.

„Dobré jitro, kapitáne Newtone,“ řekl přesně.

Newton přešel za doktorovu lenošku a četl telegram, který doktor psal. Byl adresován „Slečně Almě Goddardové, Heavytreeský dvorec, Daynham, Gloucester,“ a zněl:

„Dostala jsem to pěkné místo. Nemohu se kvapně navrátit dnešního večera. Budu spát v našem pěkném bytě v Doughty Courtu. Nejezdi sem, dokud ti nenapíši.

Miss Mirabella Leicesterová.“

„Je tady? Je?“ Kapitán Newton pohlédl na dveře laboratoře. „Snad nechcete poslat tenhle telegram? ‚Miss Mirabella Leicesterová!‘ ‚Kvapně navrátit!‘ To by tady byla za minutu – prokoukla by to naráz. – Kdo je ta Alma Goddardová?“

„Její teta,“ řekl Oberzohn. „Nebyl bych to odeslal, pokud toho neuvidíte. Moje angličtina je příliš korektně gramatická, vím to!“

Udělal místo kapitánu Newtonovi a ten vzal list papíru ze složky, aby naň s největší péčí uložil svůj hedvábný klobouk, a pak usedl na stolici, ze které doktor Oberzohn vstal, povytáhl kolena svých bezvadných kalhot, utrhl vrchní list ze složky telegrafních formulářů, a opsav adresu, pokračoval:

„Dostala jsem to. Hurrá! Nejezdi, drahoušku, dokud si to nezařídím. Přespím v bytě jako vždy. Příliš práce na dlouhý dopis.

Mirabella.“

„To je pravé,“ řekl kapitán Newton, přehlížeje své dílo s uspokojením. „Pošlete to.“ Vstal a rozkročil se u ohniště.

„Nejhorší částí úlohy bude přemluvit tu dámu, aby přišla na Chesterské náměstí,“ řekl.

„Můj vlastní malý dům –,“ počal Oberzohn.

„By ji poplašil na smrt,“ doplnil Newton s hlasitým smíchem. „Taková psí bouda! Ne, ne! Je to Chesterské náměstí nebo nic. Pošlu Janu nebo některou z děvčat, aby se tu stavily odpoledne a skamarádily se s ní. – Kdy přijede Benguella?“

„Dnes odpoledne. Ta osoba objednala pokoj rádiem v hotelu Petworth.“

„Norfolkská ulice – hm! Jeden z vašich lidí ho může vyhledat a mít na něj oko. Lisa? Tím lépe tedy. Takový chlapík bude žíznit po ženské. Myslím, že sotva viděl bílou ženu za celá leta. Měl byste vyhodit Villu – surový chlap! Ten chlap se má teď ovšem důkladně na pozoru.“

„Villa je nejlepším z mých lidí na pobřeží,“ vyštěkl Oberzohn zuřivě. Nic na světě nemohlo tak rychle podráždit jeho nesmírnou ješitnost jako kritika jeho organizátorských schopností.

„Jak jde obchod?“

„Sle!“ Byl-li dr. Oberzohn podrážděn, jeho přesná výslovnost mizela v domorodých návycích mateřštiny. „Výlohy a jen výlohy – a nic než výlohy!“

Oberzohn a Smitts kdysi vydělali ohromné příjmy prodejem syntetického alkoholu. Vedle mnohých jiných věcí vedli rozsáhlý pobřežní obchod. Kupovali slonovinu a kaučuk a platili látkami a kořalkou. Potají prodávali zbraně, organizovali války různých domorodých kmenů k většímu zisku firmy a blíže k domovu financovali aspoň dvě z portugalských revolucí. A se vzrůstem jejich jmění vzrůstala a množila se i činnost firmy. Pušky a zase pušky a ještě více pušek a střeliva proudilo z belgických a francouzských dílen. Kurdským povstalcům, ctižádostivým čínským generálům, jihoamerickým politikům, toužícím převést svoje přesvědčení do účinnějších kolejí. Nebylo země v celém širém světě, která by neskýtala pohostinství některému agentu O. & S. – a takoví zástupci dovedou stát peníze. A právě teď vládl ve světě strašlivě znepokojivý mír. Ve Venezuele velmi slibná revoluce nestoudně zklamala a Oberzohn & Smitts nebyli zaplaceni za dva lodní náklady smrtonosných zbraní, objednaných generálem, který dva dny po vylodění zboží byl postaven ke zdi z nepálených cihel a docela bezohledně rozstřílen na hadry od vojáků vlády, proti které se vzbouřil.

„Ale to nebude vadit!“ – Doktor Oberzohn odvál rukou špatné obchody pryč od vážnějších činitelů života. „Toto se musí podařit – a pak budu volný potrestat dobře –“

„Budu volným, abych dobře potrestal –,“ opravil ho pravomluvný kapitán hladě si vousek. „Nekažte nám anglické vazby, Eriku – je to hloupé. Zas myslíte na Manfreda, Gonsaleze a Poiccarta? Nevšímejte si jich! Čím jsou vám? Ničím!“

„Ničím!“ zaburácel doktor a jeho žlutě bledá tvář zkroutila se okamžitě v největší zuřivosti. „Nevšímat si jich – nevšímat si jich mám? A můj bratr, co? Můj bratr na nebi – svatý mučedník!“

Obrátil se trhnutím, uchopil hedvábný třapec šňůry nad ohništěm a rozvinul nikoli mapu, ale obraz. Byl malován podle fotografie umělcem, jenž se specializoval na křiklavě skvělé malby, visící před kdekterou boudou po všech venkovských trzích. V tomto okolí působil tento škvár řvoucí nesrovnalostí. Ale pro dr. Oberzohna tato mazanina převyšovala krásou všechna mistrovská díla a poklady v Pradu. Portrét celé postavy v životní velikosti představoval muže v šosatém kabátě. Opíral se o sloupový podstavec v postavě, kterou levní fotografové dosud považují za vrchol elegance a grácie. Jeho velký obličej, ač zidealizován „umělcem“, byl surový a hloupý. Karmínové rty byly trochu pootevřeny v hloupě strnulém úsměvu. V jedné ruce držel svitek papíru, v druhé měkký klobouk, jenž byl nápadně špatně kreslen.

„Můj bratře,“ dusil se dr. Oberzohn. „Můj svatý, zvěčnělý Adolfe! – Zavražděný! Zavražděn těmi tak zvanými Spravedlivými! – Můj bratr!“

„Velmi zajímavé!“ mumlal kapitán Newton, který se nenamáhal, ani aby vzhlédl. Odmetl popel cigarety do ohniště a neřekl ničeho více.

Adolf Oberzohn byl opravdu zastřelen Leonem Gonsalezen – o této skutečnosti nemohlo být sporu, že Adolf v okamžiku své smrti právě se pokoušel inkasovat bohatý výdělek plynoucí do kapes těch, kdo se účastní jistého ošklivého obchodu mezi Evropou a jihoamerickými státy, o tom bylo mnohem méně hovořeno. Bylo v tom děvče. Leon sledoval svého muže do Porto Rico, a v kavárně U Sedmi ctností se sešli. Adolf byl celým svým cvikem mužem pistole a vytáhl ji první – a zemřel. To byl příběh Adolfa Oberzohna. Příběh děvčete, které Leon Gonsalez propašoval zpět do Evropy, patří jinam. Zamilovala se smrtelně do svého zachránce a vystrašila ho málem také smrtelně.

Doktor Oberzohn nechal podobiznu s třeskem svinout, profoukl si hřmotně nos a otřel slzy ze své bledé líce.

„Ano, ano! Velmi smutné – velmi smutné!“ řekl kapitán vesele. – „No tak, jak s tím děvčetem? Nesmí být žádná surovost ani hrubost – chápete to, Eriku? Chci tu věc provést hladce a něžně. Vypuďte si toho brouka s těmi Spravedlivými z hlavy – nepatří to k obchodu! Sníží-li se kdo tak dalece, aby si zařídil detektivní agenturu, je to ubohá věc. – Začnou-li něco, pojednáme s nimi soustavně – vědecky. Eh? Vě-de-cky!“

Chichtl se vesele tomuto dobrému žertu. Bylo patrno, že kapitán Newton nebyl nijak odvislým od firmy Oberzohn & Smitts. Nebyl-li vůdčím společníkem, vedl a ovládal přece celý jeden obor, v němž kdysi sloužil v nižším postavení. Děkoval za mnoho Adolfově smrti – a nebyl nikdy schopen, aby správně litoval a želel ztráty tohoto nechutného muže.

„Pošlu dnes odpoledne jedno z děvčat, aby se na ni podívala – kde je váš telefonní záznamník – ten, kam zapisujete obdržené hovory?“

Doktor otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl malý blok papíru. Kapitán Newton vytáhl tužku a napsal:

„Mirabelle Leicesterové, fa Oberzohn, (Phono) Londýn. Lituji, že nemohu přijít večer. Nespi v bytě sama. Telegrafovala jsem Janě Newtonové, aby Tě vzala na noc. Přijde za tebou.

Alma.“

„Zde to máte,“ řekl elegantní kapitán, podávaje blok doktorovi. „Tohle přišlo dnes odpoledne. Všechny telegramy došlé pro firmu Oberzohnovu předává pošta ihned telefonicky. Nezapomeňte na to!“

„Důmyslný tvore!“ Obdiv dr. Oberzohna hraničil skorem na úctu.

„Vezměte ji k obědu. Po obědě telegramofon. Ve čtyři Jana anebo jiná z děvčat. Vybraná večeře. Zítra ráno laboratoř… Pomalu, mírně, jemňounce! Ukvapte to, jděte na to rohama – a vaše plány scípnou smrtí psí!“

Pohlédl znovu na dveře.

„Doufám, že sem nepřijde?“ nadhodil. „Proklatě hloupé by to bylo, kdyby vyšla a uviděla bratra slečny Newtonovy!“

„Zamkl jsem dveře na klíč,“ řekl dr. Oberzohn pyšně.

Chování kapitána Newtona se rázem změnilo. Jeho tvář zrudla zuřivým vztekem.

„Pak jste ale – vy jste úplný blázen! Odemkněte dveře, jakmile odejdu – a nechte je nezamčeny! Chcete ji docela vystrašit?“

„Měl jsem na mysli neriskovat ničeho –,“ omlouval se žlutolící Švéd.

„Udělejte, co vám povídám!“

Kapitán Newton odhodil posledním hněvivým pohybem zbytek cigarety a oprášil svůj neposkvrněný kabát konečky prstů. Navlékl rukavice, nasadil si přesně klobouk s pomocí kapesního zrcátka, jež vyňal z postranní kapsy, vzal svou šedou hůl a vyšel z pokoje.

„Důmyslný tvor!“ mumlal opět dr. Oberzohn a šel, aby nabídl překvapené Mirabelle pozvání k obědu.

4

Had uštkl

Velký restaurant se svým ovzduším přepychu a bohatství působil trochu přemáhavně a únavně. Obsazená místnost, měkké, tlumené osvětlení i sama dokonalost a nonšalantnost sklepníků působily silným dojmem. Když jí zaměstnavatel řekl, že jest jeho zvykem brát svoji laboratorní sekretářku k polednímu obědu – „neboť nemám vůbec jindy kdy pohovořit o obchodních záležitostech a vašich úkolech –,“ přijala nerada a s nevolností, ale mlčky. Věděla příliš málo o obchodní rutině, ale cítila, že není zvykem, aby principálové vozili svoje sekretářky z City Road do Ritz Carltonu k tak drahým lunchům v tomto shromáždišti nejmódnějšího světa labužníků. A k jejímu uklidnění a sebevládě nikterak nepřispělo, že byl její společník předmětem zájmu pro všechny, kdo ho viděli. Veselé společnosti u stolů zapomínaly na své talíře a ohlížely se, aby zíraly na neobyčejně vypadajícího muže s vysokým čelem.

U malého stolku o samotě uzřela muže, jehož tvář jí připadala povědomou a její mysl prodělávala Tantalova muka marného vzpomínání. Ostrá, suchá tvář s čilýma, veselýma očima. Kde ho už viděla? Pak si vzpomněla – ten šofér měl takovou tvář – muž, který za ní šel do Oberzohnova domu, když dnes ráno přišla. Byl to ovšem nesmysl. Tento muž zřejmě patřil nezaměstnaným vrstvám bohatců a lunch v Ritz Carltonu byl mu normální všedností. Ale podobnost byla neobyčejná.

Byla ráda, když bylo po jídle. Doktor Oberzohn nemluvil o „obchodních věcech“. Nemluvil vůbec, ale trávil čas metáním neuvěřitelného množství jídel do široce říznutých úst. Jedl důkladně, hřmotně – Mirabella byla ráda, že tu hrála hřmotná módní kapela. A zčervenala při této komické myšlence. A pak už cítila mnohem méně rozpačitosti.

Na cestě domů ve velikém voze nepromluvili ani slova. Doktor měl vlastní myšlenky a nevšímal si jí. Jediná poznámka, kterou učinil o lunchi, byla pronešena při vycházení z hotelu, kdy se ráčil zmínit o špatné jakosti v Anglii vařené kávy.

Propustil ji, aby se vrátila k svému vážení a měření, aniž projevil nejmenšího zájmu o to, jak daleko s prací pokročila.

A pak přišlo vrcholné překvapení tohoto odpoledne. Dostavilo se po obdržení podivně nesrozumitelného telegramu od její tety. Vážila jakýsi ošklivě páchnoucí prášek, když se dveře otevřely a jimi veplula do laboratoře křehce vypadající dívka, krásně oblečená. Drobná tvář, vroubená spoustou drobných zlatohnědých kučer, usmívala se, zdravíc ji.

„Vy jste Mirabella Leicesterová, že ano? Já jsem Jana Newtonová – vaše teta mi telegrafovala, a tak jsem tady!“ řekla s jarou upřímností.

„Vy znáte moji tetu?“ ptala se Mirabella v naprostém údivu. Jakživa neslyšela Almu mluvit o nějakých Newtonových – ale teta Alma měla vždy své malé tajnůstky. Mirabella čekala ženu ve středních letech – starou pannu – a bylo údivno, že její nezajímavá příbuzná mohla činit nárok na přátelské služby tohoto společenského motýla.

„Oh, ano, ovšem – my známe Almu velmi dobře,“ odvětila návštěva. „Ovšem, neviděla jsem jí od té doby, kdy jsem byla ještě zcela malé děvče – ale je to drahoušek.“

Rozhlížela se laboratoří se zvědavým zájmem.

„Jak ošklivě to tu páchne!“ řekla zdvihajíc nos. „A jak se vám líbí starý – e – pan Oberzohn?“

„Vy ho znáte?“ optala se Mirabella velmi udivena možností takové shody náhod.

„Můj bratr ho zná – žijeme společně, já a můj bratr, a ten zná kde koho – celý Londýn. Muž z městské společnosti musí – či ne, drahoušku?“

„Muž z městské společnosti“ znělo trochu skřípavě. A Mirabella nebyla z těch, kdo se nechají udrahouškovat. Kupení omylů a nevkusností přimělo ji, aby si prohlédla svou návštěvu pozorněji. Jana Newtonová byla oblečena krásně, ale ne dobře. Bylo tu cosi… Kdyby byla Mirabella měla větší znalost života, byla by snad přišla na myšlenku, že toto děvče někdo nastrojil, aby hrála úlohu dámy, a to někdo, komu nebyly všechny známky pravé dámy běžnými. Tehdy neznala kapitána Newtona, jinak by byla jistě uhodla, kdo byl touto ošacovací autoritou.

„Odvezu vás k nám na Chesterské náměstí, až pan Oberzohn – směšné jméno, že? – s vámi skončí. Monty trval na tom, abych si vzala Rollse. Monty je můj bratr. Je opravdu trochu klasický.“

Mirabella přemýšlela, zdali to má naznačovat lásku k řeckým básníkům, anebo zálibu v méně melodických operách. Jana (což bylo jejím pravým jménem) měla na mysli společenskou upjatost – a užívala tohoto slova velmi ráda. Jiným jejím oblíbeným slovem bylo „morbidní“.

Půl hodiny potom zvědavý šofér z jitra stiskl spoušť svého automobilu a hnal svůj vůz po stopách Rollse, divě se, co má Mirabella Leicesterová společného s Janou Alicí Murphyovou, která přivedla tolik bohatých mladých mužů k zelenému stolu v krásné návštěvně kapitána Newtona, kde se hrálo o vysoké sázky a kde kapitán hrál s tak báječným štěstím.

„Tak tady jsme,“ řekl Leon Gonsalez spokojeně. „Věru, že jsem dnes vykonal velmi dobré denní dílo. Oberzohn se vrátil do svého králičího doupěte vymýšlet novou revoluci a slečnu Mirabellu Leicesterovou lze nalézt v č. 307 na Chesterském náměstí. – A nyní jde o to, co můžeme učinit, abychom zachránili cenný život pana Samuela Barbertona?“

Manfred hleděl vážně.

„Nechce se mi líbit myšlenka, že má to děvče strávit noc v domě Newtonově,“ řekl.

„Proč ji tam tedy máme nechat?“ ptal se Poiccart svým těžkopádným způsobem.

„Právě!“ přikývl Leon.

George Manfred pohlédl na hodinky.

„Určitě první osobou, po které je nutno se ohlédnout, je přítel Barberton,“ řekl. „Podaří-li se nám docílit, aby strávil večer s námi, je ostatek jednoduchý –“

Zvonek telefonu zavřeštěl pronikavě a Leon Gonsalez zmocnil se nástroje.

„Gloucester? – Ano!“ Pokryl přijímač přístroje dlaní. „Dovolil jsem si požádat slečnu Almu Goddardovou, aby se se mnou spojila telefonicky. Její adresu jsem sehnal velmi snadno: Heavytreeský dvorec, Daynham, u Gloucesteru. Ano, ano, je tu pan Johnson, u aparátu. Chtěl jsem se zeptat, zdali byste laskavě přijala zprávu pro slečnu Leicesterovu… Oh, není doma?“ Leon naslouchal pozorně a po několika minutách řekl: „Děkuji vám velice. Že je v Doughty Courtu? Telegrafovala vám…? Oh, nic zvláště důležitého. Já – e – jsem jejím bývalým profesorem a viděl jsem jakýsi inzerát – vzpomněl jsem si… oh, ona ho viděla také, opravdu?“

Pověsil sluchátko.

„Nic, čeho bychom se mohli chytit,“ řekl. „To děvče telegrafovalo domů, aby sdělilo, že je nadšeno svým místem. Teta nemá přijít, pokud nebude řádně usazena, a Mirabella spí v Doughty Courtu.“

„Což je velmi znamenité místo,“ řekl Manfred. „Až odbudeme pana Barbertona, nebudu překvapen, zvíme-li, že slečna Leicesterová v Doughty Courtu nespí.“

Hotel Petworth v Norfolkské ulici byl usedlým obývacím hotelem, velmi oblíbeným u zámořských návštěvníků, zvláště Jihoafričanů. Úředník v přijímací kanceláři byl toho mínění, že je pan Barberton kdesi venku. A portýr v síni to věděl jistě.

„Šel dolů na nábřeží – říkal, že by rád viděl řeku, nežli se setmí,“ řekl tento důvěrník tak mnohých hostí hotelu.

Manfred vstoupil do vozu vedle Leona – Poiccart málokdy vycházel, vysedaje raději doma, aby sestavoval a luštil drobné křížové hádanky života, jež přicházely do Curzonovy ulice pro rozluštění. Byl největším z těchto stratégů – i sám Scotland Yard přinášel některé ze svých záhad jemu k prohlédnutí.

„Na nábřeží?“ Manfred hleděl vzhůru na modré a růžové nebe. Slunce zapadlo, ale denní světlo dosud trvalo. „Kdyby bylo temněji, měl bych starost… Zastavte, tu je dr. Elver.“

Malý policejní lékař, jenž je míjel s veselým pokynem ruky, obrátil se a kráčel zpět.

„Nuže, děti zákona –,“ měl náklonnost k dramatičnosti, „po jaké hrůzné válečné stezce pomsty kráčíte právě – smím-li se ptát?“

„Hledáme muže jménem Samuel Barberton, abychom ho pozvali k večeři,“ řekl Manfred podávaje mu ruku.

„To mi zní příliš krotce. Má snad nějaké zvláštní známky, které by mohly budit můj zájem?“

„Spálená chodidla,“ řekl Leon stručně. „Jestliže by vás těšilo zvědět, jak pobřežní zpravodajský departement vytahuje zprávy z neochotných občanů, pojďte s námi.“

Doktor Elver váhal. Byl to muž opálený indickým sluncem, vyschlý jako sušené žluté jablko, a neměl nijakého zájmu pro širý svět mimo svůj oblíbený obor.

„Půjdu s vámi,“ řekl, vstupuje do vozu. „A jestliže svého Barbertona nenajdete, jsem ochoten posloužit vašemu pohostinnému pudu sám. Slyším vás rád hovořit. Člověk nemůže dosti mnoho znát o duších zločinců, že? A život začíná být v Londýně hloupým od doby, co had přestal kousat.“

Automobil směřoval k Blackfriarskému mostu a Manfred hleděl pozorně na chodník. Nikde nebylo stopy po Barbertonovi a on dal Leonovi pokyn, aby obrátil a jel nazpět. To přivedlo vůz k pobřežní straně širokého boulevardu. Projeli pod Waterlooským mostem a blížili se obelisku Kleopatřinu, když Gonsalez uzřel muže, jejž hledali.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V hadím objetí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.