text

KAREL POLÁČEK

MUŽI V OFSAJDU

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-49-1 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-50-7 (online, MOBI)

www.artispraha.com

1

Zápas, který se neskončil

„Vstávej!“

… Meduna krásně přihrává Srbovi, Srba se nezadržitelně řítí vpřed, ještě okamžik, a míč se zatřepetá v síti…

„Povídám, vstávej!“

… vtom však obecenstvo vniká do hřiště… Eman cítí, jak ho strážník drží za límec a třepe jím. Eman se ohnal –

„Člověče, kolikrát ti mám říkat, abys vstával?“

Chlad vnikl pod pokrývku. Eman skrčil nohy; bránil se, nechtěje se rozloučit s napínavým snem. Ale nad ním stojí Eman starší, rve mu pokrývku z těla a nemilosrdně opakuje: „Vstávat máš, povídám! Dneska máš službu ty!“

Eman se protáhl a řvavě zíval.

„Co bouříte?“ tázal se lítostivě staršího Emana. „Ještě je čas. Člověk na mou duši…“ A opět schoulil se do koutečku, chovaje naději, že se doví, jak dopadl ten krásný zápas.

Ale Eman starší byl neúprosný. Uchopil svého syna za nohu a táhl ho z postele s hlučným pokřikem: „Teď nebude žádný vyspávání. S kamarádama ponocovat, pak ráno nechtět vstávat – žádný, nic takovýho!“

Eman mladší posadil se na lůžku a dal se do vyjednávání. Dnes, například, mohl by mít službu starý. Eman mladší cítí, že je ňáko darebný. Však mu to Eman mladší dvojnásobně vynahradí.

Eman starší se jízlivě zasmál. Kdepak, na něho s politikou! Takový smrkáč si zamane, že starý táta musí za něho všecko oddřít. Všecko musí jít podle práva. Dnes je služba na synovi, a tady je všecko mluvení marné.

Eman mladší si pomyslil, že to je nějakého křiku, a dal si ruce pod hlavu a sladce se protáhl. Věděl, že je v neprávu, ale konečně… ááá… tak, jak to vlastně bylo? Srba ztlumil míč a…

Eman starší vzal z police největší hrnec, mlčky natočil do něho vodu a s tímže pochmurným mlčením přistoupil k synovi, třímaje výhrůžně hrnec nad jeho hlavou.

Eman mladší vyletěl z postele. Nebylo to poprvé, že ho táta polil studenou vodou. Sedl si na židli, a drbaje se na holých lýtkách, prohlásil, že je dobře. Když je táta takový, on bude taky takový. Ustrojí se, půjde po svých, a táta ať se stará. Prstem na nic nesáhne.

„Jdi si,“ prohlásil Eman starší, „ale k obědu mi nechoď. Ať ti dají nažrat kamarádi, když se s nimi spolčuješ. Kamarád je ti nad tátu. Lajdákuješ od rána do noci, chodíš od ničeho k ničemu, a tatík aby se staral. Jojo… mám já to pěkný vyražení na starý kolena. Proč si nehledáš místo?“

„Já si hledám,“ zamumlal Eman mladší, „ale ono nikde nic není –“

„Není! Já vím! Proč mají jiný místo? A proč ty nemůžeš k ničemu přijít? Já tě to řeknu. Protože myslíš jenom na luxusy. Biograf, ten pro tebe žije, ale když má to přijít k práci, tak se tě ruce kroutí. Zábavy u tebe panují, ale myšlení, co bys začal, to ne. Už jseš dost starej, abys měl rozum. Dyť já se musím stydět před lidma; pořád musím slyšet: ‚A copak že ten váš Eman nic?‘ Co jim mám odpovědět? Mám říct, že mám syna lumpa?“

„Dovolte, jakejpak lump?“ ozval se Eman mladší uraženě. „Ještě jsem nic neukradl. Na mě se nemůže říct ani tohle.“

„No, šak eště tohle na mě. Ale chodíš s takovejma holomkama, který nemaj od kriminálu daleko. Příkladně takovej Ferdinand. Tomu zlodějna kouká z očí.“

„Náhodou tě řeknu,“ odvětil syn, „že Ferdinand je docela pořádnej člověk. Se soudama měl akorát jednou, a ještě proto, že dával moji tetu – tvoji tetu a ono se to na něho píchlo. Kdyby se to mělo takhle brát, tak byste taky nebyl svatej. Jak je to dávno, co vás sbalil policajt, protože jste chtěl panu Tyrpeklovi udělat z lokálu kůlničku na dříví?“

„Co ty spleteš všechno dohromady, to je k neuvěření,“ hájil se starý, „já jsem hájil svou čest, rozumíš? Ono to bylo takhle: Přišla nějak řeč na hudbu a já povídám…“

Ale syn neposlouchal; ten příběh byl mu již příliš dobře znám. Hvízdaje si nějaký smutný popěvek, vyšel ze dveří, když starý skončil svoje vypravování slovy: „Z toho vidíš, že jsem mu tu kůlničku na dříví udělat měl, a nikdy si neodpustím, že jsem to neudělal…“

Další svoje názory sděloval čtyřem stěnám.

2

Otec a syn

Obyvatel Cimburkovy ulice na Žižkově krejčí Emanuel Habásko ovdověl před více jak dvacíti lety. Nebožka zanechala mu syna Emanuela. Byl ještě maličký, když ho matka opustila a jeho otci nastal úkol vypiplat ho a udělat z něho člověka. Bylo mu v noci vstávat, aby řvoucímu Emanovi uvařil kaši: nemluvně ho nutilo k tomu, aby s ním poskakoval po světnici a zpíval k jeho potěšení starodávné písně. Neboť nemluvně bylo náročné a neuhnulo dříve, dokud otec mu nezapěl deklarantskou:

„Pohleď, králi, pohleď do Čech, pohleď jednou sám, vždyť to nemáš tak daleko z Vídně do Čech k nám. Pohleď, králi, pohleď oknem, co my jenom chcem: My chcem tebe oslaviti, s tebou českou zem.“ Když pak děcko usnulo s pěstičkou v ústech, tu skláněl se nad ním Emanuel starší a bručel: „Jsem zvědavej, jestli bude mít od tebe táta jednou poděkování za to ponocování a svízele.“

Když se nemluvně proměnilo během let v ramenatého a hřmotného mladíka, tu Eman starší dumal nad tím u svého šicího stroje: „Takto k světu bys byl, ale nic do tebe není. Já v těch letech jsem se musel ale secsakramencky ohánět.“ A vzdychl.

A syn na to vzdychání odpovídal: „Já nevím, co proti mně máte. Však já už se někde uchytím. Bez starosti.“

„Uvidíme,“ děl starý, slině nit, „já už nic neříkám.“

„To bych jako prosil,“ mínil Eman mladší zpupně, „máte moc řečí.“

„A ty si mě nevaž!“ velel starý důstojně.

„Vsak já taky ne,“ odvětil mladý.

Oba, otec i syn, spávali v jedné posteli, jež byla úzká, takže bylo jim ležeti po způsobu námořníků s pěstmi pod hlavou. Mezi nimi byly časté spory, kdo má spát u zdi. To bylo výhodnější, neboť tam bylo větší teplo. Ve spánku zápasili spolu o přikrývku, která byla krátká a vydávala nohy nočnímu chladu. Časem vydobyl si právo spát u zdi otec.

Nepřítomnost ženské v domě způsobila, že si otec i syn museli sami obstarávat práce v domácnosti. Časem se vytvořilo ustanovení, že se ve službě budou střídat. Ten, na něhož padla služba, měl povinnost uklidit, uvařit snídani i oběd a pak umýt nádobí. Jenom před svátky gruntovali společně. Drhli podlahu, oháněli se smetákem, smýčili za nábytkem, myli předsíň i schody, opásáni jsouce pytlovými zástěrami. Avšak Eman mladší, kterému se ráno nechtělo vstávat, často přinutil svého otce, aby měl službu za něho. Tak tomu bylo i dnes. Lehkomyslný syn opustil svého otce a hodil mu na krk starosti o domácnost.

„Tak je to,“ kýval starý hlavou, pohlížeje vyčítavě na dveře, za kterými zmizel Eman mladší, „takhle se má syn chovat k tátovi. Tomu se říká úcta k rodičům! Ale nemysli si, flinku jeden, že budeš mít nade mnou vrch. Já už udělám takové ustanovení… Jednoduše ti říkám tohle: Ty budeš tak dlouho dělat, až mně to bude hloupý a já se ožením. A taky že jo. Abys si myslel, že mne žádná ženská nebude chtít, to si nemysli. To zas ne. Já můžu mít nevěst kilo. Jen říct. Ty nemáš ke mně uznání, tak já taky nebudu mít. Frajera dělat a užívat, to se ti zatrhne, lazare uličnickej. To budeš koukat, až ti přivedu macechu. Ta s tebou bude jináč točit než já, trouba starej. Na ni si nedovolíš, taková ženská si nenechá foukat.

Jojo…! Ať se člověk na jiný podívá, jakou mají ze svejch dětí radost. Jenom já nemám mít žádnou radost. A musím poslouchat lidi, jak mně pořád říkají, a co prej ten váš syn? Co mně je do syna, pánové? Já udělal svý a on je dost starej, aby měl z toho pojem. A ostatně odražte, pánové, od krámu a hleďte si svýho. Neb každej víme svý. Já vám to povídám čistě tak, jak si to myslím. Co pořád na něm vidíte? Toť se ví, měl by mít místo, aby tátovi trochu pomoh. Ale jináč je to kluk dobrej, se sousedama nic neměl, žádnejch špatností se nechytá, jenom s těma chlapama by neměl pořád chodit, nebo ještě do něčeho přijde. Přece znáte takové pády.“

„A vůbec,“ dodal starý v myšlenkách, „já si ho napomenu sám, pánové. On si dá říct, neb na mě drží a byl ke mně vždycky uctivej. To se mu zas musí nechat. Ale to bych rád věděl, kam má dneska namířeno. Člověku neřekne ani slovo, holomek nevzdělanej, jako by mu táta nestál ani za řeč. No, je dobře. Jak jseš ke mně, tak já budu k tobě.“

Obtížen těmito úvahami, usedl opět k šicímu stroji.

3

Starší Eman vaří oběd

Stařec poklidil světnici. Nedalo mu to mnoho práce. Byla to nepatrná sklepní díra, kde oni dva, otec i syn, vzájemně si šlapali na paty. Byl tu malý stůl, na němž sedával starý se zkříženýma nohama jako Turek a šil. U okna stál šicí stroj. Celou čtvrtinu místnosti zabírala polička s otlučeným nádobím. V okně se nudila zaprášená pelargonie.

Emanuel starší zametal se vzdorovitým výrazem člověka, jemuž tato práce nepřísluší, a pak postavil smeták do kouta.

„A teď se dáš do vaření, když to jináč nejde,“ řekl si, neboť byl zvyklý provázeti tento úkol hlasitou rozpravou.

„Tak co: Nejdřív abys postavil na maso,“ děl a vytáhl z poličky železný hrnek.

„Dobrá. A teď musíš zatopit. Staň se!“

Zchumlal kus večerníku, nacpal jej do kamen a naložil dříví s uhlím.

„Ještě žes nezapomněl včera nadělat třísky,“ pochválil se, „tvůj vypečenej synáček by to neudělal.“

„Hoř, člověče,“ napomenul oheň, „kamna přeci dělaj dobrotu, neb jsem je sám včera dával do pořádku.“ Postavil si u nohou škopek s vodou a jal se škrábat brambory.

„No, jste to vy, brambory,“ oslovil je mračně, „jakým právem se jmenujete brambory? Voříšky jste, a platil jsem korunu kilo. To je, pořádek?“

„Jakou vomáčku bych měl udělat? Nejlepší bude cibulová. Tak zaprášíš jíšku, že jo?“

Uposlechl se a počal míchat jíšku, prozpěvuje si se zádumčivým výrazem píseň „Hoši neženatý, proč se neženíte?“

„A že ten kluk netáhne? No jo, on musí s kamarádama vyjednávat. Oni na něho čekají, aby je osvítil. S cizejma má rozumů kilo, ale vlastní táta neplatí. Tohle je ta solidarita. No, šak… Já ti tvoje kamarádšofty vyženu. Už se na to dost dlouho dívám.“

Stařík skončil oběd, i posadil se na truhlík u kamen a zádumčivé pohlížel do plamenů. I myslil na to, že polévka dává sílu, ale maso musí být mladé, a že ten čas utíká. Podíval se na hodiny: „Mladej pán by měl už tu být,“ řekl si.

Vtom syn vešel.

4

Jak dopadne zápas?

Usedl za stůl s výrazem, který naznačoval, že mezi ním a otcem je okamžitě napjatý poměr a že nemíní ustoupit. Také otec mlčel a zasmušile foukal do polévky. Teprve když se pustili do hlavního jídla, tu stařec nemohl potlačit pocit samolibosti, který mívají hospodyně, když vidí, že chutná, a touha po uznání přerušila mlčení.

„No, jaký je maso?“ tázal se otec.

„De to,“ děl syn blahosklonně.

Stařík rozjasnil líc a povídal, že vlastně chtěl udělat bramborové knedlíky, ale že neměl čas.

Syn se mezi řečí rozhodl, že si otce úplně nakloní, neboť potřeboval z něho vymámit nějaké peníze. Počal otce velebit a tvrdil, že se ani u Šroubků tak dobře nejí jako u něho. Neměl být krejčím, ale kuchařem. Lichotil mu tak bezuzdně, že se starý rděl jako panna.

Mezi řečí ledabyle nadhodil, že dnes je ligový zápas mezi Viktorií Žižkov a Slávií.

„Na mou duši!“ zvolal stařec. „Málem bych zapomněl.“

„Pudeš?“

„Kdepak! Mám moc práce. Zítra musím Humbergrovi odvádět dílo. Jak tipuješ?“

„Mám velký starosti,“ vzdychl syn. „Podrazil asi nenastoupí, protože má výron… a vůbec sestava se mi nelíbí. V takový sestavě jim to Slávka naklepe.“

„Nápad!“ zděsil se starý. „Že můžeš mluvit tak hloupě, prosím tebe. Na Slávii se dycky dovedou vytáhnout. To by tak bylo, aby to nedovedla nandat takovým hadrníkům. Já říkám, bude to nejmíň tři nula pro Viktorku, vzpomeneš si na mě…“

„Vy jste, táto, náramně kách,“ ozval se syn povýšeně, „to vy si představujete. Já se vám divím. Vy mluvíte, jako by hrál Prokop nebo Breburda –“

„No, šak – že mluvíš o Prokopovi. Mohli by ho vytáhnout ze starýho železa a postavit. Ten by to ještě dneska zaválel…“

Jeho tvář se protáhla úsměvem, z něhož vyzařovaly blahé vzpomínky: „Prokop! Ten můj kluk zlatá! Ten by tej dnešní mládeži ukázal výkon. Ty jeho přihrávky a uličky, to klamání hráčů… Já tě říkám, to bylo jedinečný. A ty rasantní útoky! Takovej brankář měl co chytat. Kdepak, dnešní mládež… Nemá to bojovnýho ducha a nedovede se vzepnout k výkonům. Co se dneska vidí, to není fotbal. Bejvávaly doby, kdy se před námi třásla Evropa. Celej svět chodil na Žižkov učit se kopaný. Breburda, Prokop a ještě tenhle Jelínek dávali hodiny. Jojo… A dneska jsme s celým uměním v troubě…“

„Co je to všecko platný,“ pravil syn, „takový vzpomínky patří historii. Řečima se to nespraví. A já tě řeknu, že možná nemáš ani pravdu. Za těch starejch časů, o kterejch mluvíš, byl docela jinej styl. Dneska se hraje vědeckej fotbal a takovej Prokop byl by na hřišti nemožnej.“

„Jdi do háje se svým rozumem,“ rozhněval se stařík, „ty houby víš… Copak ty jsi pamětník?“

„Náhodou,“ hájil se syn, „viděl jsem Prokopa hrát, a to v době největší slávy –“

„Dobře, ale měls z toho tenkrát pojem? Dyť jsi byl takovejhle špunt. Jako dnes to pamatuju, jak jsme s mámou chodili na zápasy. Nebožka máma, chudák, říkávala, že má před tebou pokoj jen na hřišti. Jaks uviděl mužstvo, takhle jsi zatřepal ručkama a křičel ‚Viktojka!‘… Jojo, zlatá máma…!“

Stařec potlačil slzu a zadumal se.

Syn přerušil ticho: „Co je to platný, my to nepředěláme. Hlavní věc je, abysme to dneska vyhráli. Slávie i Viktorka mají stejně bodů. Teď de o všecko. Buďto bude mít pohár Letná, nebo Žižkov.“

„Dycky Žižkov!“ zvolal stařec fanaticky. „Pamatuj si, Žižkov a žádná Letná. To by bylo pěkný, aby nad námi měla Letná vrch!“

„No, jsem žádostivej,“ pravil syn a pohlédl na hodiny. „Už bych měl čas.“

„Deš?“

„Jak bych nešel!“

Vstal a narazil si čapku.

„No co stojíš?“ pobídl ho stařík. „Di a koukej, ať to vyhrajeme.“

„Jo…,“ řekl syn, „ale dáte mi na vstupenku, že jo?“

Eman starší se podíval na syna z podlebí a děl ledově: „To zas ne.“

„Heleďtese, táto,“ počal syn prosebně.

„Ani nápad! Já ti budu ještě platit zábavu. Máš mít svý.“

„Jakápak zábava, tadyhle, koukněte se… všechny tam budou.“

„Žádný! Nic! Když máš dělat, tak máš moc řečí. Dneskas měl mít službu a vytratil ses jako smrad. To by tak hrálo!“

„No dobře,“ pravil syn tragicky.

„Na kopálisti já peníze nemám. Kdo chce mít roztopášnosti, ten má mít taky místo.“

„No, dyť je dobře.“

„Žádný dobře! Špatně je! Syna mám flákače, kterej místo co by makal jako ty druhý, jenom lažíruje a já jsem z toho decimovanej.“

„Povídám, že je dobře. Ty řeči si nechte. Nedáte – nedáte.“

„Taky že nedám. To bych musel bejt jó hovado. Dacana podporovat, to zas ne. A ještě tě něco řeknu: Já se ožením, pak budeš vidět. Já tě naučím v kostele hvízdat. Vdovu Ouholičkovou si vezmu.“

„Tak si vemte vdovu a je dobře.“

„Týý! Jak mi ještě řekneš ‚je dobře‘, tak si ji tu ránu vezmu.“

„Tak je dobře. Možná, že s vdovou bude lepší pořízení než s vámi.“

„To si zase nemysli. Je vidět, že neznáš vdovy. Taková vdova bude s tebou točit a ‚je dobře‘ tě nadobro přejde.“

„Beze všeho. Já se žádný vdovy nebojím. Jaký by musela mít na mě fousy, abych se jí bál? Je dobře.“

„Tak ty tak? Nejen na tátu máš hubu, ale i proti matce by sis dovolil?“

„Jakýpak dovolení? Ještě jsem nic neřek. Já jen povídám, že i proti vdově dovedu uhájit svou třídu. Vdova nedovede vnést neklid v naše řady. Mohl byste si odvyknout to zbytečné mluvení a gestikulování. To nesvědčí o vaší disciplíně –“

„Ty lazare, kluku špatná, já tě, mně se zdá –“

„No, dyť je dobře, táto!“

Obrátil se a hrdě vyšel ze dveří.

5

Způsob, kterak se účastniti ligového mače

Eman vyšel z domu s hlavou obtíženou starostmi. Kde sežene vstupné na hřiště? Kdyby to nebylo v neděli, nějaký melouch by se našel. U přátel, které požádal o půjčku, dostalo se mu chladného odmítnutí; Eman byl liknavý dlužník. Kdyby tu byl aspoň kolega Vacina-Losos, nebo aspoň jeho bratranec Vacina-Pacinka. Ale oba seděli na Pankráci pro nějakou kasu na Smíchově. Jsou to arci oba náramní lumpové, lepší je s nimi nedržet, nechceš-li do něčeho přijít. Jejich podobenky mají v albu na direkci, a jak se něco šustne, už jdou fízlové najisto. A kdo s nimi kamarádí, ten má kaňku v konduitě.

Naproti tomu jsou oba Vacinové kavalíři a mají srdce pro každého; na peníze mají lehkou ruku. Nenechají kamaráda v bryndě.

Eman mávl rukou. „Co je to platný,“ děl s povzdechem, „teď si kroutí svejch osmnáct pytlů a já musím mít mergle nahonem.“

V těch myšlenkách došel až na Letnou. Ke hřišti Slávie proudí davy lidí. Na stožáru nad tribunou pohrává si větřík vlajkou.

„Jsem zvědavej,“ řekl si Eman, „kdo vyhraje los. Na to má vždycky Slávie štěstí. Tak teda bude hrát Viktorka proti větru. Není to moc, ale je to přeci jenom handicap. Slávie se bude hledět vytáhnout, aby si napravila pošramocenou reputaci.“

Sepjal ruce a vzdychl vroucně: „Aspoň nerozhodnej vejsledek dej Viktorce, ó Pane!“

Za ohradou je vidět hlavy publika jako pole zelných hlávek. Eman pozoruje vlnění davu, které svědčí o tom, že nové a nové proudy návštěvníku přicházejí na hřiště.

Rázem se rozhodl. Na hřiště se dostat musí! Udělá to jako za dob nevinného mládí, kdy nevynechal ani jeden zápas na Ohradě, ačkoli nikdy neměl na vstupné. Tehdy však, malý cvoček, prolezl dospělým, kteří se tlačili u pokladny, skrze nohy a nepozorován pořadateli proklouzl do hřiště.

„Tak by to nešlo,“ uvažoval Eman.

U hřiště stojí několik stromů, které hostí ve své koruně houf chlapců. Eman vyšvihl se na jeden z těch stromů, nedbaje protestů obyvatel, kteří spatřovali v jeho příchodu porušení svých dávných výsad.

Než pan Habásko mladší nemínil sdílet větev s těmi mladými špačky ze Žižkova a z Letné. Rozhoupal se na větvi a spustil se obratně za ohradu mezi dav. Měl štěstí. Neviděl ho ani pořadatel, ani strážník. A diváci ho přijali blahovolně, neboť prostý lid schvaluje drobné přestupky proti zákonům, povedou-li se.

6

Eman mladší má nedorozumění s panem Načeradcem

Přišel ještě záhy, neboť na trávníku se proháněli jako štěňata nějací dorostové. Diváci je pozorovali znuděně a s nechutí. Ozývaly se hlasy, které posílaly hráče k maminkám hrát diabolo. Konečně soudce zapískal a tento výkon byl přijat s upřímným potleskem. Uřícení hráči se hrnuli do kabin.

Zástupem proběhla vlna napětí a pan Habásko se vsadil se svým sousedem „o každý obnos“, že první vběhne do hřiště Viktorka. Prohrál. První se zjevil gólman Slávie v modrém dresu s červenou hvězdou na prsou.

„Pláničko, ty můj kluku zlatej!“ zaševelil vroucně ten pán.

Pan Habásko naň nevraživě pohlédl! Slávista! Jestli si to hned nemyslel, ať je nevím jaký. Takoví tlustí pupkáči s bouřkou v týle, to jsou ti vypečení. Každý fandí Slávii jako blázen. Jako by nebylo jiných a lepších klubů. Inu, jsou takoví lidé, kteří pro klubový fanatismus nemohou kriticky oceňovat výkony jiných mužstev.

„Ženda, výborně! Novák, Pleticha, Vodička!“ ševelil tlustý pán. „A cože, Šoltys? Proč staví Šoltyse?“ zvolal v temném zoufalství. „Ten je přece moc jemnej na ty pořízky žižkovský…“

Eman už mu chtěl něco ostrého říci, za tu hořkou urážku Žižkova, ale vtom vřítily se do hřiště červeně pruhované dresy. Strhl čepici s hlavy a připojil se emfaticky k bouřlivému hlaholu svých krajanů: „Sláva Viktorce! Ať žije Žižkov! Zdar, Meduno, těbůch, Podrazile, starej ostřílenej internacionále! A ty, Bayere, ukaž nám nějaký maso! Srovnej jim trochu nožičky…“

„Co to vidím?“ zamumlal Eman zděšeně. „Co že stavěj Spací Vůz místo Hromádky? Jaký to je nezodpovědný jednání od direktorů? Copak si neuvědomili význam dnešního utkání? No, to sem na mou duši z toho jelen – –“

Ten, kdo by neviděl onen zápas, mohl nicméně sledovat průběh utkání podle řečí žižkovského občana, zvaného obecně Amplión, jenž řadu let dostavuje se na bojiště v mírně obveseleném stavu a hlasitě glosuje události.

Amplión: „Klicpera obratně přehrává na Medunu, ten však pumlič vrací. Co hraješ dozadu? Tamhle je branka Slávie. Aha! Klicpera zas podal Medunovi, ten dělá uličku, sláváá – hip, kluci, rozeberte je jak šrajbtiš svatýho Lukáše…“

Novák, bek Slávie, kiksl a obětavý Plánička s námahou chytá robinzonádou.

Soused Emanův, vida řítící se útok Viktorky, stáhl si bouřku přes oči, odvrátil se a jeho ústa horečně mumlala jakési zaklínání. Teprve když řady Žižkovských se zavlnily zklamáním, zvedl zrak a s ulehčením si kloboukem ovíval zpocené čelo.

Zrak se mu vyjasnil, když Junek obelstil Mikšeho a jako mladý foxteriér uháněl k brance Viktorie. Než se kdo nadál, přehrál na Puče a ten záludnou ranou vstřelil pod břevno. Míč, jak praví sportovní referenti, zatřepetal se v síti.

Hromový povyk „Góól!“ otřásl Letnou. Jakási chůva v parku leknutím upustila láhev s mlékem. Penzisté nevrle potřásali hlavami a mnohý kmet řekl: „Já nevím, co v tom viděj ty kopálisti za undrholt.“

Tlustý pán se nemohl utišit. Skákal jako diabolo, mával kloboukem a volal „góól“ zpěněným hlasem.

Eman pozoroval jeho počínání s rostoucí nelibostí. Jeho žižkovské srdce bylo beztak naplněno zármutkem, neboť jak soudil, „ta branka byla k chycení, ostatně soudce měl pískat, neboť Junek stál v ofsajdu.“

Pravil k tlustému občanu: „Heleďtese, mladej pane, tady nejste na žádný schůzi! Pozorujte zápas a nerušte!“

„Co vy mně máte co povídat?“ ozval se ten pán podrážděně. „Já vím, co se smí!“

„Chovejte se jako sportovně vyspělý obecenstvo!“ napomínal Eman.

Tlustý muž neodpověděl, ale pohlédl vytřeštěným zrakem na hřiště a zařval: „Pleticho, za tebou!“

„Nenapovídejte, já vám to říkám!“ řekl Eman chmurně.

„A vy mi řekněte,“ ohradil se tlustý muž, „co si to tak berete? Já si zaplatil jako vy, a tak můžu mluvit.“

„Doví, esli jste platil,“ odvětil Eman s lehkou drzostí, „takový, co nejvíc řvou, ty maj jistě volňáska. To jsou ty pravý. Známe to.“

„Já nejsem na vaše řeči dělanej. – Šoltys, neotálej a přehraj!“

„Povídám vám,“ pravil Eman výhrůžně, „abyste netrémoval hráče! A na mě si nevyskakujte, to víte –“

„Já nic nevyskakuju, ale vy vyskakujete! Jste fanda, ale já jsem člověk nestrannej. Mně je to jedno, Slávie jako Viktorka. Já držím s těma, co hrajou.“

„Já že jsem fanouš?“ rozlítil se Eman. „Řekněte to ještě jednou!“

„Poněvadž…,“ pokračoval tlustý muž, „jste povídal, že Junek stál v ofsajdu. To je vidět, že jste neměl pravidla v ruce!“

„A vy jste ten chytrej! Vy takhle kuličky byste dovedl hrát!“

Tlustý pán neodpověděl, ale přiložil si dlaně k ústům a zatroubil do hřiště: „Slávie, hrát! Šetříte se, pacholci, na karneval –“

„Už toho mám dost!“ pravil Eman temně. „Teď jsem vás napomenul, abyste netrémoval hráče, ale vy nedbáte –“

Tlustý pán najednou neviděl na hřiště, neboť Eman mu narazil jeho klobouk přes oči. Když se mu podařilo osvobodit hlavu, vrhl se na svého soupeře.

Povstal zmatek. Jakýsi pořadatel přivedl strážníka. Ten zkušenou rukou roztrhl oba soupeře a pak je táhl za límec ze hřiště.

„Pánové,“ obrátil se Eman k obecenstvu, „buďte mi svědky, že jsem si počínal fair.“

„Pane strážník,“ žaloval udýchaně tlustý muž, „já jsem se slušně díval a vůbec jsem neříkal slovo, ale tenhle člověk se na mě vrhl a začal se prát. Já se, prosím, neperu, já mám obchod konfekcí a gumáky hnedle za viaduktem v Havlíčkově ulici. Račte se přesvědčit, já každýho dobře obsloužím!“

„Nemluvte,“ odbyl ho strážník, „a půjdete se mnou. Na policii se to vyšetří!“

A tak se stalo, že tento významný zápas byl sehrán bez Emana.

7

Pan Načeradec se nesmí rozčilovat,

Eman se nesmí rozčilovat, strážník se nesmí rozčilovat

Eman kráčel podle strážníka hrdě jako bojovník za svatou věc. Zato však tlustý pán si v té chvíli přál, aby se raději nenarodil. Když se z řad obecenstva ozývaly výkřiky: „Pane Načeradec? Co má bejt, pane Načeradec? Co se děje, pane Načeradec?“ – tu dělal, jako když neslyší, a snažil se vzbudit dojem, jako by doprovázel strážníka pouhou náhodou.

„Mám obchod v Havlíčkově třídě,“ vykládal zoufale po cestě. „Na mne se můžete ptát, koho chcete, a každý vám dá nejlepší reference. Čestné slovo, pane inspektore! Tady je má vizitka…“

Strážník vzal na sebe erární vzezření a pravil, že mu do toho nic není.

„Já to neříkám proto, jako bych…,“ pokračoval nešťastný tlouštík, „já se, prosím, o nikoho nestarám a chci, aby se mě nechalo na pokoji. Jak já k tomu přijdu? Celej den běhám za pultem, a když si v neděli vyjdu na hřiště, tak má jeden z toho oplétání. Co mám dělat, pane inspektore, řekněte sám? Já přece nemůžu sedět pořád v kavárně? Doktor mně doporučil, ať dělám nějakej sport, a tak chodím na fotbal.“

Chvilku přemýšlel a pak dodal: „Já mám bratra advokáta. Znáte ho přece, pane inspektore? JUDr. Max Načeradec, vyhlášenej doktor. Mám srdeční vadu, to můžu efektivně dokázat. Já se nesmím rozčilovat.“

„Já se taky nesmím rozčilovat,“ pravil Eman, „tatíček mně to zakázal. Ale na mne nikdo nebere ohled. Nejvíc mne žere, když se fandí. To můj zdravotní stav nesnese. Když někdo tupí Viktorku, tak se mně udělá před očima černo a já musím někomu uštědřit políček, není-liž pravda, pane inspektore?“

Strážník odvětil, že mu do ničeho nic není, že nic neví, ani nechce vědět, protože má své instrukce.

„Mám ženu a dítky,“ bědoval tlustý pán. „Chlapec půjde po prázdninách do druhé reálky. Holka má samý jedničky a mne vedou na policii jako lotra. Byl bych radši, kdyby už to se mnou vzalo konec. Já beztoho…“ Eman napomenul tlustého muže, aby mlčel, že se pan strážník nesmí rozčilovat, protože mu to zakazují instrukce.

Strážník naň podezíravě pohlédl a pravil: „Chovejte se slušně, ať vás nemusím napomínat. Na strážnici se všecko dovíte.“

„Ani bych nebyl zvědavej.“ mínil Eman. „Horší je,“ zadumal se, „že to dohrají bez nás a člověk se ani nedoví výsledek mače.“

„Já nejsem zvědavej,“ mínil tlustý pán chmurně, „jaký já mám starosti, to mi nikdo nebude věřit. Já vím všecko, mně se nemusí nic povídat.“

„Tak jak tipujete?“ tázal se Eman svého nepřítele.

„Já nic netipuji, se mnou nemluvte, já se s vámi nepostavím, já s vámi nemám co tipovat! Já jenom vím, že vejsledek udělá Slávia a žádná Viktorka, mně se nemusí nic vypravovat! Tři jedna pro Slávii, to je hotová věc! Tady se nedá nic dělat!“

„Hahá!“ zařval Eman. „To si vyvzpomněli skóre, voni bejku! Pak že není fanda! Pane nadstrážník, voni jsou svědek, že mě urazil. Poněvadž kdo takhle mluví, nezná obětavou hru Žižkovských a jejich nádherný, strhující finiš! Tomu vy nerozumíte, poněvadž jste nekritický publikum, který ve svým zaujetí dává se strhnout k fanatickým projevům! Jste zkrátka salát a dost!“

„Co křičíte?“ rozčilil se tlustý muž. „Se mnou nekřičte, rozumíte? Pane inspektore, já vás beru za svědka. Já ty vaše řeči dám advokátovi! Vy mi zaplatíte tu špatnost!“ Za těchto přátelských rozhovorů došli až na policejní komisařství, kde je přijal mladý úředník se samolibou cestičkou uprostřed čela.

8

Tlustý pán projevil dobré srdce

Úředník zjistil, že pan Emanuel Habásko narodil se roku 1905 na Žižkově, je tamže příslušný, vyznání československého, vyučený truhlář, zachovalý a toho času bez zaměstnání. Tlustý pán se jmenuje Richard Načeradec, narozený roku 1886 v Neveklově, přísluší na Žižkov, vyznání mojžíšského, obchod konfekcí a nepromokavými plášti, ženat, dvě dítky, bytem v Praze, Hybernská ulice, trestán dosud nebyl.

Když pak konceptní úředník vyslechl strážníkův raport, diktoval oběma provinilcům pro rušení veřejného klidu pořádkovou pokutu 100 Kč. V případě nezaplacení mění se pokuta ve vězení v trvání osmačtyřiceti hodin.

„A teď mi to podepište,“ velel konceptní úředník a pěstěným nehtem ukázal na místo v protokole.

Eman zmalomyslněl a otázal se truchlivě: „A to by bylo k odsezení hned?“

„Hned,“ odvětil úředník, prohlížeje si růžové nehty, „ale bude lepší, když zaplatíte pokutu.“

Eman sklonil hlavu a mínil, že půjde přece jenom do Fišpanky.

Pan Načeradec změřil ho úkosem a zrakem obchodníka konfekcí odhadl jeho oděv a pak s nádherným gestem vytáhl tobolku a pravil: „Jsem v tom nevinně, pane policejní rado, já chci bejt s každým zadobře, mně se nemůže říct ani tohle, kdyby pan Habásko nezačal, tak by bylo všecko v pořádku. Já vidím, že ten pán je momentálně z formy, tak dovolte, abych zaplatil za oba, nevídáno, přišel jsem o víc peněz, ať se vidí, kdo je Richard Načeradec. Prosím, tady jsou peníze, račte mi dát kvitanci.“

Mladý muž, kterému pan Načeradec udělil ve své přehnané štědrosti titul policejního rady, mínil, že jako beze všeho, když to chce zaplatit za oba, že nemá nic proti tomu.

Avšak Eman si vyložil šlechetné gesto protivníka po svém. Viděl v tom novou urážku a prohlásil, že rozumí špičkám, a kdyby nebyl na posvátném úředním místě, že by dal panu Načeradci pádnou odpověď. Ať ho raději z fleku zavřou.

„Beze všeho,“ odpověděl pan Načeradec, „dát a prosit, to je moc. Já vás, pane Habásko, nechtěl urazit, já chci, aby se to skončilo čestnou remízou.“

„Nedělejte drahoty, člověče!“ osopil se úředník. „Když to pan Načeradec chce zaplatit, tak berte a jděte mi z očí.“

Eman změkl a byl pohnut, když pochopil, že mu chtěl soupeř pomoci z bryndy, a v návalu šlechetných citů prohlásil, že nemůže trpět, aby pan Načeradec trpěl škodu.

„Dovolte, pane,“ pravil galantně k tlustému pánovi, „abych pokutu zaplatil sám za oba, neb jsem zahájil akci a vy jste se pouze stáhl na obranu.“

„To nemůžu od vás chtít, pane,“ odvětil horlivě pan Načeradec, „neboť vidím, že jste v momentální indispozici a váš kapitál není likvidní.“

Eman odvětil v ten smysl, že je tedy dobře, ať ho pan Načeradec považuje za svého dlužníka.

Tak tedy zůstalo při tom, tlustý pán zaplatil pokutu, načež opustili policejní komisařství.

9

Vrchní číšník je růžový a blažen

Stmívalo se, když sestoupili z Letné a ocitli se uprostřed hlučícího města. Člověk, který by pozoroval oba pány, ponořené v živý rozhovor, netušil by zajisté v nich nedávné kruté nepřátele. Teoretický rozhovor o příčinách úpadku české kopané je sblížil tak, že měli pocit, jako by spolu chodili do školy.

Eman šel tak daleko, že potlačil v sobě výlučně žižkovské vlastenectví a snížil se tak, že byl ochoten přiznati Slávii jakési hráčské kvality. Pan Načeradec se odměnil tím, že nazval Viktorii tvrdým oříškem pro letenské leadry. Vždycky si vážil těchto hochů a mínil, že Ohrada dodávala odjakživa nejskvělejší hráčský materiál ostatním klubům.

Pan Habásko hrdě přisvědčil, ale zasmušile děl, že dneska je hanba se dívat na ty hasiče, kterým to naklepe Portugalsko. Bývávaly doby, když s takovým Portugalskem by nemluvila ani rezerva Slavoje Žižkov. Podle jeho mínění způsobil derutu kopané profesionalismus.

Pan Načeradec odporoval řka, že za každou práci se musí platit. Nic není zadarmo, ať si to pan Habásko pamatuje. A co se týče té krize, ať si pan Habásko nechá říci, že krize byla, krize bude, tomu on jakožto rutinovaný obchodník rozumí. Nicméně je nutno, aby se dověděli výsledek mače, a za tím účelem si dovoluje pozvat pana Habáska do kavárny, kde se všecko dovědí.

Eman odvětil, že nemá nic proti tomu, a když vstoupili do místnosti, tu uzřel pan Načeradec vrchního číšníka, který, růžový a úsměvný, zmítal se mezi stoly jako pstruh.

„Vyhráli jsme,“ zajásal pan Načeradec, ukazuje na číšníka, „neboť kdybysme utrpěli porážku, tenhle by seděl v kuchyni jako hromádka neštěstí a nikdo by se ho nedovolal. Každý vrchní je slávista. To je vědecky dokázáno.“

Eman odvětil, že se ještě nic neví, ale když usedli ke stolu, přiřítil se vrchní, zašveholil: „Dvě jedna jsme jim to klepli, čím posloužím pánům?“

„Dvě jedna, pro koho?“ tázal se Eman.

Číšník se naň podíval s výrazem politování a vznešeně odvětil: „Pro Slávku, to se ví!“

10

Platit! Platit!! Platit!!!

„Tak přece!“ vzdychl blaženě pan Načeradec. „Nuže, pane vrchní, vypravujte nám průběh zápasu.“

„K službám,“ zašvitořil číšník, „první minuta: Slávie vyhrává los a –“

„Počkat,“ přerušil ho pan Načeradec, „až do sedmnáctý minuty, kdy padla nádherná branka Slávie, byli jsme zápasu přítomni. Pak jsme museli… é… pro neodkladnou záležitost opustit hřiště.“

„Dobrá. Dalších deset minut náleží Žižkovským. Jejich útok sevřel obranu Slávie do železného kruhu. V té době oba bekové vydali ze sebe vše. Zejména Plánička měl příležitost se vyznamenat. Tvrdou ránu Podrazilovu jen s námahou vyráží do rohu –“

„Pst!“ ozvalo se v lokále. „Druhý stůl u okna platit!“

„Platit prosím,“ uklonil se číšník a pokračoval: „Kop z rohu byl zahozen. Pak nastává otevřený boj. Pleticha se vyznamenává. Jeho klání je ojedinělé –“

„Pst!“ ozvalo se naléhavěji. „Platit!“

„Platit, prosím,“ děl pro sebe číšník a přejel si rukou čelo. „V sedmatřicáté minutě prvního poločasu došlo ke kolizi mezi Hromádkou a Novákem. Soudce nařizuje trestný kop.“

„Proti Viktorce ovšem?“ tázal se přísně pan Načeradec. „Bohužel, nikoli,“ odvětil vyprávějící, „proti Slávii! Toto chybné rozhodnutí soudcovo potkalo se ovšem s rozhořčením v řadách sportovně uvědomělé veřejnosti –“

„Hej! Platit!“

„Platit, moment!“ zaševelil číšník; načež hlasem, plným vzrušení: „Volný kop provádí Meduna. Míč zachytil Ženíšek, stopil, ale dříve než mohl přistoupit k osvobozujícímu odkopu, přibíhá Podrazil a… a…“

„Platit! Platit! Platit! Pst!“

„K službám, platit!“ zalkal číšník. „Plánička vybíhá a Podrazil vsítil první branku Viktorky. Takový pitomý šourák, prosím! Za střídavých útoků se končí první poločas, stav 1 : 1, prosím, a já musím na moment odskočit, pánové odpustí…“

Číšník zmizel jako ještěrka mezi kamením. Pan Načeradec i Eman ponořili se v zádumčivé mlčení.

Kolem se přehnal opět pan vrchní a v letu utrousil: „Pánové, odpusťte, ale o druhém halftimu vám nemůžu obšírně referovat – haló, Franc, druhý stolek dostane kapucína – jenom o vítězné brance Svobodově, která rozhodla zápas, chci říci několik slov. Svoboda, pánové, ač tísněn, střílí ze vzdálenosti dvacíti metrů nezadržitelnou dělovku do pravého rohu – uctivá poklona, pane Karpe – nejkrásnější branka dne – konec mače patří opět Viktorce, ale na výsledku – platit, prosím, hned jsem tady – ale na výsledku se nedalo nic změnit – přál bych vám vidět tu branku, takové nádherné bodlo – pst! Ta dáma dostane obrázky –“

11

Eman má místo

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muži v ofsajdu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.