Návrat

Přeložila Dana Stuchlá

Copyright © 2020 by Willow Holdings, Inc.

Translation © Dana Stuchlá, 2021

ISBN 978-80-249-4572-9

Rodině Van Wieových,

Jeffovi, Torri, Anně, Audrey a Avě

Prolog

2019

Kostel připomíná vysokohorskou kapličku v kopcích někde nad Salcburkem a uvnitř je příjemné chladno. Protože je srpen a jste na jihu, panuje nesnesitelné vedro, které ještě umocňuje můj oblek s kravatou. Běžně obleky nenosím. Jsou nepohodlné a ve své lékařské praxi jsem už zjistil, že pacienti reagují lépe, když jsem oblečený spíš neformálně jako oni.

Účastním se tu svatby. Nevěstu znám déle než pět let, ovšem nejsem si jistý, jestli by nás považovala za přátele. Po jejím odchodu z New Bernu jsme spolu přes rok pravidelně komunikovali, náš vztah se však od té doby omezil na pár esemesek tu a tam, občas iniciovaných z její strany, občas z mé. Nicméně váže nás nepopiratelné pouto, jež má kořeny v událostech, k nimž došlo před lety. Někdy je těžké vybavit si toho muže, jímž jsem byl, když se naše cesty protnuly, ale není to snad normální? Život nám neustále nabízí příležitosti vydat se novým směrem a my při tom rosteme a měníme se. Když pohlédneme do zpětného zrcátka, zachytíme letmo odraz svých minulých já, v nichž se někdy ani nepoznáváme.

Některé věci se nikdy nezmění – například jméno. Mně je teď třicet sedm a začínám novou kariéru, o níž jsem v prvních třech dekádách svého života vůbec neuvažoval. Kdysi jsem měl rád klavír, teď už na něj nehraju. Vyrůstal jsem v milující rodině, dávno jsem však nikoho z ní neviděl. Má to své důvody, k nimž se dostanu později.

Dnes jsem prostě rád, že jsem tady a stihl jsem to včas. Let z Baltimoru měl zpoždění a fronta u půjčovny aut byla dlouhá. Nejsem poslední, ale kostel je víc než z poloviny plný, takže rychle najdu místo ve třetí řadě od konce a snažím se usednout nepozorovaně. Lavice přede mnou jsou obsazené ženami s klobouky, jaké byste čekali na Kentucky Derby, extravagantní směsice mašliček a květin, na nichž by si asi pochutnaly kozy. Usměju se, je to taková připomínka, že na Jihu se stále můžete někdy ocitnout ve světě, který nikde jinde neexistuje.

Jak se tak rozhlížím kolem, při pohledu na květiny si vzpomenu na včely. Včely patří k mému životu, kam moje paměť sahá. Jsou to pozoruhodná a úžasná stvoření, pro mě nekonečně zajímavá. V současnosti mám na starosti přes tucet úlů – je to mnohem méně práce, než byste si mysleli – a dospěl jsem k názoru, že včely se starají o mě stejně jako o všechny ostatní. Bez nich by lidský život skoro nebyl možný, protože naše zásobování potravinami ze značné části závisí právě na včelách.

Je úžasné, že život, jak ho známe, lze zjednodušit na něco tak prostého jako včela přelétající z jedné rostliny na druhou. Díky tomu věřím, že můj koníček je důležitý pro celosvětový koloběh věcí, a přesto mě péče o včely přivedla i sem, do tohoto maloměstského kostelíku daleko od mého domova. Můj příběh se pochopitelně – jako jiné dobré příběhy – týká událostí, okolností a dalších lidí, včetně dvou staříků, kteří rádi vysedávají v houpacích židlích před starým obchůdkem v Severní Karolíně. Především je to však příběh o dvou rozdílných ženách, ač jedna z nich byla tehdy ještě dívka.

Dobře vím, že když ostatní vyprávějí své příběhy, mají sklony je podávat tak, aby z nich vyšli jako hvězdy. Sám nejspíš spadnu do stejné pasti, ale rád bych namítl, že většina těch událostí mi stále připadá náhodných – takže mějte na paměti, že sám sebe za hrdinu nepovažuji.

Pokud jde o závěr tohoto příběhu, svatba je, předpokládám, jakýsi epilog. Před pěti lety bych jen stěží dokázal rozhodnout, jestli rozuzlení celého příběhu je šťastné, tragické, nebo sladkobolné. A nyní? Upřímně řečeno, jsem si jistý ještě méně, byť jsem do tohoto místa přijel s nadějí, jestli by příběh nemohl jakousi oklikou navázat přesně tam, kde předtím skončil.

Pokud chcete vědět, jak to myslím, musíte se vrátit se mnou v čase, znovu navštívit svět, který navzdory všemu, co se odehrálo mezitím, je stále jako na dosah.

1

2014

Poprvé jsem si dívky procházející kolem mého domu všiml den po nastěhování. Během následujícího měsíce a půl jsem ji zahlédl, jak se několikrát týdně šourá kolem, hlavu sklopenou, nahrbená. Dlouho jsme ani jeden druhého neoslovili.

Odhadoval jsem ji na teenagerku – z toho, jak se nesla, se dalo vyčíst, že bojuje s dvojitým břemenem nízkého sebevědomí a naštvání na svět –, ale ve dvaatřiceti jsem to nedokázal tvrdit s určitostí. Kromě dlouhých hnědých vlasů a široce posazených očí jsem o ní bezpečně věděl pouze to, že bydlí v kempu s karavany a mobilními domky na konci ulice a že ráda chodí pěšky. Nebo spíš, že musí chodit pěšky, protože nemá auto.

Dubnová obloha byla jasná, teplota se držela kolem dvaceti stupňů a v lehkém vánku se nesla vůně květin. Svídy a azalky na zahrádce vykvetly téměř přes noc a lemovaly štěrkovou cestu u dědečkova domu na okraji New Bernu v Severní Karolíně, který jsem nedávno zdědil.

A já, Trevor Benson, lékař na zotavené a invalidní vysloužilý voják, jsem rozhazoval naftalínové kuličky z krabice na přední verandě a lamentoval, že takhle jsem si ráno nepředstavoval. Potíž s údržbou domu spočívala v tom, že jste nikdy nevěděli, kdy skončí, protože se vždycky objevilo něco dalšího… A vůbec, stojí za to takový starý domek opravovat?

Dům – a používám ten termín jen volně – nevypadal nijak zvlášť a roky si vybraly svou daň. Můj dědeček ho postavil sám po návratu z druhé světové války, a třebaže uměl zbudovat trvanlivou stavbu, nebyl to žádný talentovaný architekt. Obdélníkový dům měl verandu vepředu i vzadu, dvě ložnice, kuchyň, obývací pokoj a dvě koupelny. Cedrové obložení vybledlo během let do stříbrně šedé barvy, která kopírovala dědovy vlasy. Střecha byla povyspravovaná, okny táhlo a prkenná podlaha v kuchyni se svažovala, takže když jste tam něco rozlili, potůček tekl ke dveřím na zadní verandu. S oblibou jsem si říkal, že díky tomu měl děda, který žil posledních třicet let svého života sám, aspoň usnadněný úklid.

Zato šlo o výjimečný pozemek. Přes šest akrů, letitá, trochu nakloněná stodola, včelařská kůlna, kde dědeček sklízel úrodu, a všude kolem snad všechny druhy kvetoucích rostlin, co lidstvo zná, včetně políček s jetelem a polního kvítí. Takže celé jaro a léto bude pozemek připomínat přízemní ohňostroj barev. Navíc pozemek ležel u říčky Brices Creek, jejíž temná poloslaná voda tekla tak pomalu, že se v ní často zrcadlila obloha. Západy slunce tu vytvářely kakofonii barev od vínově červené přes rudou až k oranžové a žluté, zatímco pomalu blednoucí paprsky pronikaly závěsy tilandsie ve větvích stromů.

Včely medonosné to místo milovaly, což byl dědečkův záměr, protože on určitě miloval včely víc než lidi. Na pozemku se nacházelo asi dvacet úlů. Děda byl celoživotní včelař na částečný úvazek a mně často připadalo, že úly jsou v lepším stavu než dům nebo stodola. Od příjezdu jsem je párkrát zdálky zkontroloval a řekl bych, že kolonie jsou zdravé, třebaže sezona teprve začínala.

Včelí populace jako vždy na jaře rychle rostla – kdybych se zaposlouchal, slyšel bych bzukot – a tak jsem je nechal, ať si poradí, jak umí. Místo toho jsem většinu času věnoval úsilí, aby se v domě dalo zase bydlet. Vyklidil jsem kredenc, několik sklenic s medem jsem si dal stranou a zbytek věcí vyházel – krabici se ztvrdlými suchary, skoro prázdnou sklenici s arašídovým máslem a sáček seschlých jablek. Zásuvky byly plné haraburdí – prošlé slevové kupony, napůl vyhořelé svíčky, magnety, nefungující pera, to všechno šlo do odpadků. Lednice byla téměř prázdná a kupodivu čistá, žádné plesnivé potraviny ani nechutné vůně, jak jsem očekával. Zbavil jsem se tuny zbytečností – většina nábytku byla půl století stará, dědeček bohužel trpěl lehkým sklonem k hromadění věcí – a potom jsem najal různé služby, aby odvedly náročnější práci. Stavební firma provedla kosmetické úpravy v jedné z koupelen, instalatér opravil vodovodní kohoutek v kuchyni, nechal jsem obrousit a vyčistit podlahy a všude vymalovat a v neposlední řadě vyměnit zadní dveře. Byly poškozené a zatlučené prkny. Když pozvaná úklidová četa dům vysmýčila od sklepa až po půdu, zařídil jsem si wifi a na internetu vybral nějaký nábytek do obývacího pokoje a ložnice plus novou televizi. Ta původní s tykadly pokojové antény připomínala truhlu s pokladem. V charitě dědečkův použitý nábytek navzdory mé snaze přesvědčit je, že se jedná o vzácné starožitnosti, odmítli, a tak skončil na skládce.

Obě verandy však byly v poměrně slušném stavu a rád jsem tam trávil hodně rán i večerů. Proto jsem taky začal s těmi naftalínovými kuličkami. Jaro na Jihu neznamená jen kytky, včely a pěkné západy slunce, obzvlášť když bydlíte u vody v nějaké divočině. Protože poslední dobou bylo tepleji než obvykle, začali se ze zimního spánku probouzet hadi. Jednoho velkého jsem ráno zahlédl na zadní verandě, když jsem si tam šel vypít kávu. Vyděsil jsem se k smrti, polil si kávou košili a rychle jsem zase zacouval dovnitř.

Neměl jsem ponětí, co je zač nebo jestli je jedovatý. Nejsem odborník na plazy. Ale na rozdíl od některých lidí – například mého dědečka – jsem ho nechtěl ani zabít. Jen jsem si přál, aby se držel dál od mého domu a žil si někde tam. Věděl jsem, že hadi jsou užiteční – třeba chytají myši, které jsem slýchal v noci, jak cupitají domem. Z toho zvuku mi běhal mráz po zádech, třebaže jsem tu v dětství strávil každé léto, na život na venkově jsem si nezvykl. Vždycky jsem se pokládal za městského člověka, což jsem taky vlastně byl, až do toho výbuchu, který vyhodil do povětří nejen celý můj svět, ale i mě samého. Proto jsem tady na zotavené, ale o tom až později.

Prozatím se vraťme k tomu hadovi. Když jsem si vyměnil košili, matně jsem si vybavil, že děda používal proti hadům naftalínové kuličky. Věřil, že mají kouzelnou moc a odpuzují všechno možné – netopýry, myši, štěnice a hady –, a nakoupil je ve velkém. Zahlédl jsem jich spoustu ve stodole a došlo mi, že o tom děda musel něco vědět. Popadl jsem jednu krabici a začal je hojně rozhazovat kolem domu, nejdřív vzadu, pak z boku a nakonec před domem.

A při tom jsem zase špehoval tu dívku, která se plahočila po silnici kolem domu. Měla na sobě džíny a tričko, a když jsem zvedl zrak, musela ucítit můj pohled, protože se podívala mým směrem. Neusmála se ani nezamávala, místo toho sklopila hlavu, asi aby mohla dělat, že tam nejsem.

Pokrčil jsem rameny a vrátil se ke své práci, pokud se tak dá nazvat rozhazování naftalínových kuliček. Kdovíproč jsem se přistihl, že myslím na kemp, kde dívka bydlela. Nacházel se na konci silnice asi kilometr a půl daleko. Ze zvědavosti jsem tam krátce po nastěhování do domu zašel. Kemp vyrostl až po mé poslední návštěvě, a tak jsem zřejmě chtěl vědět, kdo jsou noví sousedé. Ze všeho nejdřív mě napadlo, že vedle toho dědečkův příbytek vypadá jak Tádž Mahal. Šest nebo sedm prastarých zchátralých karavanů a mobilních domků stálo jakoby bez ladu a skladu na prašném parkovišti. Vzadu jsem viděl ohořelé zbytky karavanu, z něhož zbyla jen černá a napůl roztavená skořápka, kterou už nikdy nikdo neodklidí. Mezi domky se táhly prověšené prádelní šňůry přivázané k nahnutým kůlům. Vychrtlá drůbež oklovávala překážkovou dráhu z aut na špalcích a rezavějících domácích spotřebičů a vyhýbala se pouze zuřivému pitbulovi, přivázanému na řetězu u vyřazeného nárazníku. Pes měl obrovské tesáky a štěkal na mě tak zuřivě, až mu od huby létala pěna. Vybavilo se mi, jak jsem si tehdy říkal: Žádný hodný pejsánek. Na jednu stranu jsem se divil, proč si někdo vybere život na takovém místě, jenže odpověď jsem samozřejmě znal. Cestou zpátky jsem obyvatele litoval a zároveň jsem si vynadal, že jsem takový snob, protože jsem dobře věděl, že mám větší štěstí než většina ostatních, aspoň pokud jde o peníze.

„Vy tu bydlíte?“ zaslechl jsem nějaký hlas.

Vzhlédl jsem a spatřil tu dívku. Vrátila se a teď stála pár metrů ode mě, zjevně udržovala odstup, ale přesto jsem si mohl všimnout pih na bledých, skoro průsvitných tvářích. Na pažích jsem zahlédl modřiny, jako kdyby do něčeho vrazila. Nebyla nijak výjimečně hezká a působila nějak nehotově, takže mě zase napadlo, že je to teenagerka. Ostražitý pohled naznačoval, že je připravena dát se na útěk, kdybych se k ní jen malinko přiblížil.

„Teď jo,“ odpověděl jsem a usmál se. „Ale nevím, jak dlouho tu zůstanu.“

„Ten starý pán umřel. Ten, co tady dřív bydlel. Jmenoval se Carl.“

„Já vím, byl to můj dědeček.“

„Aha.“ Strčila si ruku do zadní kapsy. „Dával mi med.“

„To by na něj sedělo.“ Nebyl jsem si tím jistý, ale tahle odpověď mi připadala vhodná.

„Chodil na jídlo do koloniálu,“ pokračovala dívka. „Byl vždycky moc hodnej.“

Koloniál U Líného Jima patřil k těm polorozpadlým podnikům typickým pro Jih a stál tu déle, než jsem já naživu. Kdykoli jsem k dědovi zajel na návštěvu, vzal mě tam. Koloniál byl velký asi jako garáž pro tři auta s krytou verandou vepředu a prodávalo se tam vše od benzínu přes mléko, vajíčka až po rybářské náčiní, návnady a náhradní díly k autům. Součástí obchodu byla staromódní čerpací stanice – karty nepřijímáme, ani debetní, ani kreditky – a gril s teplými jídly. Pamatuju si, jak jsem jednou objevil pytlík s plastovými vojáčky mezi sáčky s bonbony a krabičkami s rybářskými háčky. Rozmístění zboží v policích nebo na stěnách nemělo skoro žádnou logiku, ale podle mě to byl jeden z nejúžasnějších obchodů, jaký jsem znal.

„Ty tam pracuješ?“

Dívka přikývla a potom ukázala na krabici, kterou jsem držel v ruce. „Proč dáváte kolem domu naftalínový kuličky?“

Zadíval jsem se na krabici a uvědomil jsem si, že jsem na ni úplně zapomněl.

„Dneska ráno jsem objevil na verandě hada. Naftalínové kuličky je údajně odradí.“

Dívka našpulila rty a udělala krok vzad. „No tak jo, chtěla jsem jen vědět, jestli tady bydlíte.“

„Mimochodem, jsem Trevor Benson.“

Zadívala se na mě. Sbírala odvahu, aby mi položila zřejmou otázku.

„Co to máte s tváří?“

Věděl jsem, že má na mysli slabou jizvu, která se táhla od linie vlasů až k čelisti, což jen potvrdilo mou domněnku o jejím věku. Dospělí se o tom obvykle nezmínili. Předstírali, že si ničeho nevšimli. „To je od minometu v Afghánistánu. Před pár lety.“

„Aha.“ Podrbala se hřbetem ruky na nose. „Bolelo to?“

„Ano.“

„Aha,“ řekla zase. „No tak já jdu.“

„Dobrá.“

Vydala se zpátky k silnici, ale najednou se otočila. „Nebude to fungovat,“ zavolala na mě.

„Co nebude fungovat?“

„Ty naftalínový kuličky. Hadi na ně kašlou.“

„Víš to určitě?“

„To ví každej.“

To vyprávěj mému dědečkovi, pomyslel jsem si. „Tak co mám tedy dělat? Když nechci, aby mi hadi lezli na verandu?“

Zřejmě chvíli uvažovala. „Možná byste měl bydlet někde, kde nejsou hadi.“

Zasmál jsem se. Byla rozhodně divná, ale poprvé od chvíle, kdy jsem se sem nastěhoval, jsem se zasmál, možná poprvé po měsících.

„Rád jsem tě poznal.“

Sledoval jsem, jak odchází, a překvapilo mě, když se pomalu otočila. „Jmenuju se Callie,“ zavolala.

„Těší mě, Callie.“

Když konečně zmizela z dohledu za mými azalkami, zauvažoval jsem, jestli pokračovat v rozhazování naftalínu. Netušil jsem, jestli dívka měla pravdu, ale rozhodl jsem se toho nechat. Dostal jsem chuť na domácí limonádu a chtěl jsem se usadit vzadu na verandě a odpočívat, už jen proto, že mi to doporučoval můj psychiatr, dokud na to mám čas.

Tvrdil, že mi to pomůže zahnat temnotu.

Můj psychiatr občas používá květnatou mluvu, jako když PTSP neboli posttraumatickou stresovou poruchu nazývá temnotou. Když jsem se ptal proč, vysvětlil mi, že každý pacient je jiný a že součástí jeho práce je, aby našel slova, která přesně vyjadřují pacientovy pocity a náladu a provedou je na pozvolné cestě k uzdravení. Od té doby, co se mnou pracuje, nazýval PTSP výrazy jako chaos, záležitost, zápas, efekt motýlích křídel, porucha emočního prožívání, spouštěč přecitlivosti a pochopitelně temnota. Díky tomu byla naše sezení zajímavá a já jsem musel uznat, že slovo temnota vystihuje moje pocity stejně dobře jako ty ostatní pojmy. Dlouho po výbuchu jsem měl temnou náladu, černou jak obloha bez hvězd nebo měsíce, i když jsem si plně neuvědomoval proč. Ze začátku jsem tvrdohlavě diagnózu PTSP odmítal, popravdě, paličatý jsem byl vždycky.

Otevřeně přiznávám, že mi v té době vztek, deprese a nespavost dávaly smysl. Kdykoli jsem pohlédl do zrcadla, vybavilo se mi, co se stalo 9. září 2011 na letecké základně v Kandaháru, kdy raketa namířená na nemocnici dopadla kousek od vchodu chvilku poté, co jsem vyšel z budovy. V mých slovech je trochu kruté ironie, protože pohled do zrcadla už není stejný jako dřív. Oslepl jsem na pravé oko, v důsledku toho nemám prostorové vidění. Takže když se dívám na svůj odraz v zrcadle, je to, jako když koukáte na plovoucí rybičku na spořiči obrazovky na starém počítači – skoro jako skutečnost, ale ne úplně. A i kdybych pominul tohle, další zranění jsou zjevná jak osamocená vlajka na vrcholku Mount Everestu. O jizvě na tváři jsem se už zmínil, ale střepiny zanechaly na mém těle dolíčky jak krátery na měsíci. Mám utržený malíček a prsteníček na levé ruce – pořádná smůla, protože jsem levák – a přišel jsem i o levé ucho. Věřte tomu, nebo ne, tohle mi na mém vzhledu vadí nejvíc. Lidská hlava nepůsobí bez ucha přirozeně. Vypadám podivně nesouměrně, a až nyní jsem schopen svoje ucho pořádně docenit. Když jsem dřív o svých uších výjimečně přemýšlel, souviselo to vždy jen se sluchem. Ale zkuste si nasadit sluneční brýle pouze na jedno ucho a pochopíte, proč mi tak zásadně chybí.

Ještě jsem se nezmínil o zranění páteře, což způsobilo, že jsem se musel znova učit chodit nebo že mi celé měsíce bolestivě bušilo v hlavě, až se ze mě z toho všeho stala fyzická troska. Ale šikovní doktoři ve vojenské nemocnici Waltera Reeda mě dali dohromady. No skoro. Jakmile jsem se zase postavil na nohy, přesměrovali mě do fakultní nemocnice Univerzity Johnse Hopkinse, mé alma mater, kde provedli plastické operace. Teď tedy mám protetickou náhradu ucha – tak dobře zpracovanou, že ji ani nemůžu označit za umělou – a moje oko vypadá normálně, třebaže je úplně nepoužitelné. S prsty toho moc nadělat nemohli – z těch už se stalo hnojivo v Afghánistánu –, ale plastický chirurg dokázal zmenšit jizvu v obličeji do slabounké bílé linky. Je znatelná, ale malé děti se nerozkřičí, když mě spatří. Rád si namlouvám, že mi to dodává na osobitosti, že pod tou slupkou uhlazeného a zdvořilého muže stojícího před vámi existuje i muž odvážný a silný, který zažil, a dokonce přežil skutečné nebezpečí. Nebo tak něco.

Jenže kromě těla vyletěl do vzduchu i celý můj život, včetně pracovní kariéry. Nevěděl jsem, co se mnou bude. Nevěděl jsem, jak se vypořádat se vzpomínkami, nespavostí, snadno propukajícími výbuchy vzteku či s jakýmkoli jiným šíleným příznakem PTSP. Všechno šlo od desíti k pěti, než jsem narazil na dno – po čtyřdenním tahu jsem se probudil celý od zvratků – a konečně jsem si uvědomil, že potřebuji pomoc. Našel jsem si psychiatra Erica Bowena, experta na KBT a DBT neboli kognitivně behaviorální terapii a dialektickou behaviorální terapii. V principu se obě zaměřují na změnu chování jakožto cestu k ovládnutí pocitů a myšlení. Jestliže se cítíte zneužívaný, postavte se na odpor, jestliže vám přerůstá přes hlavu složitý úkol, pokuste se to zmírnit tak, že si ho rozdělíte na jednodušší úseky. Například začnete prvním snadným krokem a pak pokračujete druhým snadným krokem.

Změna chování vyžaduje spoustu práce – a to KBT i DBT pracují ještě s dalšími aspekty –, přesto jsem se začal pomalu, ale jistě dávat dohromady. A s tím přišly i úvahy o budoucnosti. Probíral jsem s doktorem Bowenem všechny možnosti, ale nakonec jsem si uvědomil, že mi chybí medicína. Napsal jsem na Univerzitu Johnse Hopkinse a přihlásil se na další rezidenturu. Tentokrát na psychiatrii. Doktoru Bowenovi to myslím zalichotilo. Ale abych to zkrátil, někdo zatahal za nitky – a možná proto, že jsem tam dělal už předchozí rezidenturu, nebo protože jsem byl invalidní válečný veterán – mi udělili výjimku. Byl jsem přijat na psychiatrii a začínám v červenci. Nedlouho poté, co mi z univerzity přišla blahopřejná zpráva o přijetí, jsem zjistil, že můj dědeček měl mrtvici. Postihla ho v Easley v Jižní Karolíně, ve městě, o němž se nikdy předtím přede mnou nezmínil. Nabádali mě, abych přijel do nemocnice rychle, protože dědečkovi moc času nezbývalo.

Nemohl jsem přijít na kloub tomu, jak se tam ocitl. Pokud mi bylo známo, neopustil New Bern celé roky. Když jsem se dostal do nemocnice, sotva mluvil, měl co dělat, aby ze sebe dostal vždycky jedno slovo. A i tomu jsem stěží rozuměl. Říkal divné věci, věci, které mě ranily, i když nedávaly smysl, avšak nemohl jsem se zbavit dojmu, že se mi před smrtí snažil říct něco důležitého.

Protože nikoho jiného z rodiny neměl, musel jsem se o pohřeb postarat já. Byl jsem si jistý, že chce pohřbít v New Bernu. Nechal jsem ho převézt do jeho rodného města, domluvil smuteční obřad, jehož se zúčastnilo mnohem víc lidí, než jsem očekával, a strávil jsem hodně času v jeho domě, procházel jsem vše a bojoval se svým smutkem i svou vinou. Protože moji rodiče bývali hodně zaneprázdnění, léto jsem většinou trávil v New Bernu, takže mi dědeček až bolestně chyběl. Byl veselý, moudrý a laskavý a díky němu jsem si vždycky připadal starší a chytřejší. V osmi mi dovolil, abych zatáhl z jeho dýmky z kukuřičného klasu. Učil mě chytat ryby na mušku a nechal mě, abych mu pomáhal s opravou motoru. Naučil mě všechno o včelách a chovu včel a v dospívání mi řekl, že jednou potkám ženu, která mi navždy změní život. Když jsem se zeptal, jak poznám tu pravou, mrkl na mě a prohlásil, že když si nebudu jistý, tak mám radši hledat dál.

Po událostech v Kandaháru jsem nějak neměl čas ho v uplynulých několika letech navštívit. Vím, že si o mě dělal starosti, ale nechtěl jsem se s ním dělit o démony, s nimiž jsem válčil. Už tak pro mě bylo dost těžké mluvit o svém životě s doktorem Bowenem, a třebaže jsem věděl, že dědeček by mě nesoudil, přišlo mi jednodušší udržovat odstup. Zdrtilo mě, že odešel, než jsem měl příležitost s ním znovu navázat vztah. A k tomu všemu se mi hned po pohřbu ozval místní právník a oznámil mi, že jsem zdědil dědečkův majetek, takže jsem se stal majitelem domu, kde jsem strávil jako dítě mnohá léta, která mě formovala. V týdnech po pohřbu jsem hodně přemýšlel o tom, co jsem nestačil povědět muži, jenž mě bezvýhradně miloval.

Taky jsem se v duchu neustále vracel k těm podivným slovům, která děda pronesl na smrtelné posteli, a především jsem si lámal hlavu, proč byl v Easley v Jižní Karolíně. Mělo to co dělat s včelami? Navštívil nějakého starého kamaráda? Měl tam rande? Otázky mě užíraly. Mluvil jsem o tom i s doktorem Bowenem a ten mi navrhl, ať zkusím najít odpovědi. Svátky utekly jako voda a na začátku nového roku jsem pověřil realitku prodejem svého bytu v domnění, že může trvat i několik měsíců, než se najde zájemce. Jenže, světe, div se, za pár dnů přišla nabídka a v únoru byl byt prodán. Protože jsem se měl zanedlouho stěhovat do Baltimoru kvůli rezidentuře, nemělo smysl si dočasně něco pronajímat. Napadl mě dědečkův domov v New Bernu a došel jsem k závěru, že proč ne?

Vypadl bych z Pensacoly, taky bych nachystal starý dům k prodeji. A když budu mít štěstí, třeba přijdu na to, proč děda jel do Easley a co se mi pro všechno na světě pokoušel říct.

No a tak jsem se tedy ocitl s naftalínovými kuličkami před napůl zřícenou starou boudou.

Ve skutečnosti jsem na zadní verandě vůbec nepil limonádu. Tak můj dědeček totiž obvykle mluvil o pivu a já v dětství vždycky zažíval radostné vzrušení, když jsem mu donesl onu limonádu z lednice. Kupodivu vždycky byla v lahvi s nálepkou Budweiser.

Sám dávám přednost Yuenglingu z nejstaršího amerického pivovaru. Když jsem chodil na Námořní akademii, ukázal mi ho Ray Kowalski, student z vyššího ročníku. Pocházel z Pottsville v Pensylvánii – sídla pivovaru Yuengling – a přesvědčil mě, že neexistuje lepší pivo. Ray byl kromě jiného syn horníka, a když jsem o něm slyšel naposled, sloužil na jaderné ponorce USS Hawaii. Od svého otce zřejmě pochytil, že při práci jsou slunce a čerstvý vzduch trochu přeceňovaným prvkem.

Napadá mě, co by si asi maminka s tátou mysleli o mém současném životě. Nakonec, už přes dva roky nikde nepracuji. Tátu by to určitě šokovalo. Byl schopný mi udělit přednášku, když jsem dostal ze zkoušky jen jedna mínus, a byl zklamaný, že jsem si vybral Námořní akademii místo jeho alma mater Georgetownské univerzity, na níž studoval práva. Vstával každý den v pět ráno, u kávy si přečetl Washington Post a New York Times a potom vyrazil do Washingtonu, kde pracoval jako lobbista pro jakoukoli firmu či průmyslové uskupení, které si ho najaly. Agresivní vyjednávač s bystrým mozkem žil pro uzavírání dohod a uměl zpaměti citovat dlouhé úseky daňových zákonů. Jako jeden ze šesti partnerů ve firmě dohlížel na více než dvě stovky právníků a stěny jeho kanceláře zdobily fotografie, na nichž byl s třemi různými prezidenty, půltuctem senátorů a s tolika kongresmany, že to ani nešlo spočítat.

Táta prostě jen nepracoval, práce byla jeho koníček. V kanceláři strávil sedmdesát hodin týdně a o víkendech hrával golf s klienty a politiky. Jednou měsíčně u nás doma pořádal večírek s dalšími klienty a politiky. Po večerech se často zavřel do pracovny, kde musel vždycky vyřídit nějaký naléhavý telefonát, napsat dopis, něco naplánovat. Představa, že by se odpoledne uprostřed pracovního dne usadil na verandě a dal si pivo, by mu přišla naprosto absurdní, jako něco, co by možná udělal nějaký ulejvák, ale Benson nikdy. V jeho očích neexistovalo nic horšího než ulejvák.

Ačkoli se moc nestaral, nebyl špatným otcem. Upřímně řečeno moje matka taky nebyla zrovna kuchařinka či členka rodičovského sdružení. Jako neurochirurg v nemocnici Johnse Hopkinse měla často pohotovost a elánem a nadšením pro práci se k mému otci dobře hodila. Dědeček vždycky říkával, že taková byla odjakživa, že tím zakrývala svůj maloměstský původ a fakt, že ani jeden z jejích rodičů nechodil na vysokou. Ale nikdy jsem nepochyboval o její či otcově lásce, i když jsme každý den večeřeli dovezené jídlo a v dospívání jsem zažil víc večírků než výletů do přírody. Každopádně moje rodina se v Alexandrii nijak nevymykala. Všichni v elitní soukromé škole, kam jsem chodil, měli vlivné a bohaté rodiče a tahle kultura dokonalosti a úspěchů se přenášela na děti. Vynikající známky byly normou, jenomže ani to nestačilo. Očekávalo se, že děti budou excelovat i ve sportu a hudbě, nebo v obojím a nádavkem budou v kolektivu oblíbení. Přiznávám, že mě to taky vcuclo. Na střední jsem měl dojem, že musím… být jako oni. Randil jsem s oblíbenými děvčaty, měl jsem druhé nejlepší výsledky ve třídě, ve třetím a čtvrtém ročníku jsem reprezentoval v kopané a hrál jsem slušně na piano. Na Námořní akademii jsem hrál za fotbalový tým celé čtyři roky, studoval jsem dva hlavní obory, chemii a matematiku, a přijímací zkoušky jsem absolvoval tak dobře, že mě přijali na lékařskou fakultu na Univerzitu Johnse Hopkinse, na což byla matka pyšná.

Bohužel rodiče už neviděli, jak jsem obdržel diplom. Na tu nehodu nemám pěkné vzpomínky a jen nerad vyprávím, co se stalo. Lidé většinou nevědí, jak zareagovat, hovor vázne a obvykle mám ještě horší pocit, než kdybych se o tom vůbec nezmínil.

Na druhou stranu občas přemýšlím, jestli jsem zatím ten příběh jen nesvěřoval nesprávné osobě, nebo jestli nějaká správná někde vůbec existuje. Někdo by měl být schopen porozumět mým pocitům, ne? Nicméně můžu konstatovat, že jsem se smířil s tím, že život se nevyvíjí tak, jak člověk očekává.

2

Vím, co si možná myslíte: Jak může chlápka, který sám sebe považoval v uplynulých dvou a půl letech za duševně a emocionálně pošahaného, vůbec napadnout, že se stane psychiatrem? Jak můžu pomáhat někomu jinému, když jsem stěží krotil vlastní život?

Dobré otázky. A co se odpovědi týče… no, nevěděl jsem. Možná nikdy nikomu nedokážu pomoct. Věděl jsem však, že jinak mám poněkud omezené možnosti. Chirurgie nepřicházela do úvahy – jak taky s částečnou slepotou a bez prstů – a o rodinnou praxi či internu jsem neměl zájem.

Lhal bych ovšem, kdybych tvrdil, že mi chirurgie nechybí. Stýskalo se mi po čistě vydrbaných rukou a po zvuku, když rukavice dosednou na místo. Miloval jsem opravování kostí, vazů a šlach a pocit, kdy jsem vždycky věděl, co mám dělat. V Kandaháru jsem operoval asi dvanáctiletého chlapce, který si o pár let dříve po pádu ze střechy roztříštil čéšku v koleni, ale místní doktor zákrok tak zpackal, že kluk sotva chodil. Musel jsem koleno úplně předělat, a když se chlapec po šesti měsících dostavil na kontrolu, rozběhl se ke mně. Líbilo se mi, jak jsem se cítil – že jsem ho uzdravil a dopřál mu normální život – a uvažoval jsem, jestli by mi psychiatrie poskytla stejné zadostiučinění.

Protože kdo je skutečně uzdravený, když jde o duševní zdraví? Život se ubírá radikálními zvraty a obraty a naděje i sny se v různých fázích života mění. Včera mi doktor Bowen na Skypu – mluvíme spolu každé pondělí – připomněl, že všichni jsme jakýsi nepřetržitě rozpracovaný projekt.

O tom všem jsem přemítal, když jsem později večer stál u grilu a na pozadí hrálo rádio. Slunce zapadalo a vytvářelo jakousi kaleidoskopickou oblohu, zatímco jsem obracel steak z roštěnce, který jsem koupil u řezníka na druhém konci města. V kuchyni jsem měl už připravený salát a pečené brambory, ale jestli si myslíte, že jsem nějaký šéfkuchař, tak to se pletete. Nemám náročné chutě, slušně zvládám grilování, ale to je tak vše. Po přestěhování do New Bernu jsem třikrát nebo čtyřikrát nasypal dřevěné uhlí do dědečkova starého grilu značky Weber a rozdělal oheň. Vzbudilo to u mě nostalgické vzpomínky na ta léta z mého dětství, kdy jsme s dědečkem grilovali skoro každý večer.

Hotový steak jsem si přidal na talíř a posadil jsem se ke stolku na zadní verandě. Tou dobou už panovala tma, světlo z domu dopadalo ven a měsíc se odrážel v klidných vodách zátoky. Maso bylo skvělé, ale pečené brambory trochu vychladly. Mohl bych je hodit do mikrovlnky, jenomže v kuchyni žádná nebyla. Sice jsem dům uzpůsobil obývání, ale ještě jsem se nerozhodl, jestli zrekonstruuji kuchyň, vyměním střechu, utěsním okna nebo spravím svažující se podlahu v kuchyni. Kdybych dům prodal, kupec by zřejmě starou stavbu srovnal se zemí, aby si mohl nechat navrhnout nový dům podle svého gusta. Nemusíte být profík v realitách, aby vám došlo, že tady hodnota majetku spočívá v pozemku, nikoli ve stavbě.

Když jsem dojedl, odnesl jsem talíř dovnitř a položil ho do dřezu. Otevřel jsem si pivo a vrátil se na verandu, abych si ještě chvíli četl. Před stěhováním do Baltimoru jsem si chtěl ještě pročíst štos knih a učebnic týkajících se široké škály psychiatrických témat od léků na psychózy až k významu hypnózy i jejím stinným stránkám. Čím víc jsem o tom četl, tím víc jsem si uvědomoval, že se mám co učit. Musel jsem si přiznat, že jsem hodně vyšel ze cviku, pokud jde o studijní návyky. Občas jsem si připadal jak starý pes, jehož čekají nové kousky. Když jsem se o tom zmínil doktoru Bowenovi, v zásadě mi odpověděl, abych přestal kňučet. Nebo tak jsem si to aspoň vyložil.

Uvelebil jsem se v houpací židli, rozsvítil lampu a dal jsem se do čtení, když vtom se mi zdálo, že slyším za rohem nějaký hlas. Ztlumil jsem rádio, chviličku počkal a zaslechl jsem to volání znova.

„Haló?“

Zvedl jsem se ze židle, popadl pivo a popošel jsem k zábradlí. Zadíval jsem se do tmy a zavolal: „Je tam někdo?“

Za chvíli vstoupila na světlo žena v uniformě. Přesněji řečeno v uniformě zástupce šerifa. Zaskočilo mě to. Moje zkušenosti s policií se dosud omezovaly na dopravní policisty, z nichž mě dva kdysi zastavili kvůli rychlé jízdě. Ačkoli jsem se choval slušně a kál se, vyměřili mi pokutu, a od té doby jsem byl při jednání s muži zákona nervózní. I když jsem neprovedl nic špatného.

Mlčel jsem. Usilovně jsem uvažoval, proč mě zástupkyně šerifa poctila návštěvou, a zároveň můj mozek zpracovával fakt, že ten uniformovaný příslušník policie je žena. Klidně si myslete, že jsem sexista, ale nepotkal jsem mnoho členek bezpečnostních složek, obzvlášť v téhle části země.

„Omlouvám se, že jsem to obešla,“ promluvila nakonec žena. „Klepala jsem, ale zřejmě jste mě neslyšel.“ Chovala se přátelsky, avšak profesionálně. „Jsem z úřadu šerifa.“

„Co pro vás můžu udělat?“

Zalétla pohledem ke grilu, pak se zase podívala na mě. „Doufám, že vás neruším u večeře.“

„Ne, ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Už jsem dojedl.“

„Dobrá. Ještě jednou se omlouvám, pane…“

„Benson,“ představil jsem se. „Trevor Benson.“

„Zastavila jsem se, abych zjistila, jestli jste zákonný obyvatel tohoto pozemku.“

Přikývl jsem, ačkoli mě formulace otázky překvapila. „Řekl bych, že ano. Patřilo to tady mému dědečkovi, ale ten zemřel a odkázal mi to.“

„Myslíte Carla?“

„Znala jste ho?“

„Trochu. Upřímnou soustrast. Byl to hodný člověk.“

„Ano, byl. Promiňte, přeslechl jsem vaše jméno.“

„Mastersonová, Natalie Mastersonová,“ představila se. Pak se odmlčela a já jsem měl dojem, že si mě prohlíží. „Říkal jste, že Carl byl váš dědeček?“

„Z matčiny strany.“

„Myslím, že se o vás zmínil. Jste chirurg, že? U námořnictva?“

„Byl jsem, už nejsem.“ Zaváhal jsem. „Promiňte, pořád mi není jasné, proč jste tady.“

„No,“ žena ukázala na dům, „končila jsem službu, ale jela jsem tudy, a když jsem uviděla světlo, řekla jsem si, že to zkontroluji.“

„Nesmím svítit?“

„To ne,“ usmála se. „Všechno je očividně v pořádku, neměla jsem vás obtěžovat. Jde jen o to, že před několika měsíci, po smrti vašeho dědečka, bylo hlášeno, že se tu svítí. Věděla jsem, že dům by měl být prázdný, tak jsem sem zaskočila, pro kontrolu. A ačkoli to nemůžu tvrdit s určitostí, měla jsem dojem, že tady někdo bydlel. Ne že by dům utrpěl nějaké škody kromě zadních dveří, ale v kombinaci se světlem v oknech, říkala jsem si, že bych měla na dům dohlédnout. A tak sem tu a tam zajedu, jen abych se ujistila, že tu není nikdo, kdo by tu být neměl. Tuláci, squatteři, mládež, která by si tu pořádala večírky, narkomani, co by tu vařili pervitin. Kdokoli.“

„Je jich tady kolem hodně?“

„Ne víc než jinde, řekla bych. Ale dost na to, aby nám přidělali starosti.“

„Jen pro informaci, já v drogách nejedu.“

Policistka ukázala na lahev v mé ruce. „Alkohol je droga.“

„I pivo?“

Když se usmála, tipnul jsem si, že je o pár let mladší než já, blond vlasy zamotané do ležérního drdolu, oči tak modré, že by je mohli plnit do lahví a prodávat jako ústní vodu. Rozumělo se samo sebou, že byla hezká, a navíc neměla snubní prstýnek.

„Bez komentáře,“ odpověděla nakonec.

„Chtěla byste se podívat dovnitř?“

„Ne, to není nutné. Hlavně mě těší, že si už nemusím dělat starosti. Měla jsem Carla ráda. Vždycky když prodával med na farmářských trzích, chvíli jsme si povídali.“

Vzpomněl jsem si, jak jsem během svých návštěv sedával každou sobotu s dědečkem u stánku u silnice, ale farmářské trhy jsem si nevybavoval. Na druhou stranu v New Bernu se toho nyní vyskytovalo od všeho mnohem víc než v minulosti – restaurací, obchodů, firem –, třebaže zůstal v jádru malým městem. Alexandria, pouhé jedno z mnoha předměstí Washingtonu, měla pětkrát nebo šestkrát víc obyvatel. A podle mě i tam by Natalie Mastersonová budila pozornost.

„Co mi můžete říct o tom případném squatterovi?“ zeptal jsem se.

Vlastně mě nezajímal, ale nechtěl jsem, aby odešla.

„Nic moc dalšího, než co jsem už řekla,“ odpověděla.

„Myslíte, že byste mohla přijít blíž?“ poprosil jsem a ukázal si na ucho. „Abych vás líp slyšel? V Afghánistánu jsem se dostal do minometné palby.“

Slyšel jsem ji dobře, mimochodem. Vnitřní ústrojí ucha nebylo výbuchem poškozeno, třebaže vnější část ucha mi to utrhlo. Jenom se neštítím hrát na city, když se mi to hodí. Ustoupil jsem k židli a doufal jsem, že se nediví, proč jsem ji ještě před chvílí slyšel bez potíží. Ve světle na verandě jsem viděl, jak se dívá na mou jizvu, než konečně začala stoupat po schůdkách. Když došla k druhé houpací židli, otočila ji ke mně a trochu posunula vzad.

„Děkuji,“ pronesl jsem s povděkem.

Usmála se, ne zvlášť vřele, takže jsem poznal, že na můj sluch skutečně nahlíží s podezřením a zvažuje, má-li zůstat. Taky byl ten úsměv dost široký, aby odhalil její bělostný a dokonale rovný chrup.

„Jak jsem říkala…“

„Udělejte si pohodlí. Můžu vám nabídnout něco k pití?“

„Ne, děkuji, jsem tu služebně, pane Bensone.“

„Jsem Trevor. A začněte prosím od začátku.“

Natalie si povzdechla. Přísahal bych, že měla nutkání obrátit oči v sloup.

„Vloni v listopadu tady řádilo několik silných bouřek, po Carlově smrti. Létaly blesky a v kempu na konci ulice jeden domek vzplanul. Přijeli hasiči, já. Krátce po uhašení ohně se jeden z těch chlápků zmínil, že rád chodí lovit na druhou stranu zátoky. Jen tak mezi řečí, víte?“

Přikývl jsem a vzpomněl jsem si na ohořelý vrak, který jsem viděl první týden pobytu tady.

„Prostě, za pár týdnů jsem na něj náhodou narazila a on mi řekl, že si všiml, že se v domě vašeho dědečka svítí, ne jednou, ale dvakrát nebo třikrát. Jako když někdo chodí kolem oken se svíčkou. Viděl to ale docela z dálky, a tak jsem si říkala, jestli jen nemá bujnou představivost, ale protože se to opakovalo a on věděl, že Carl zemřel, myslel si, že by na to měl upozornit.“

„Kdy to bylo?“

„V prosinci, asi v půlce měsíce. Týden nebo dva panovala opravdu zima, takže by mě nepřekvapilo, kdyby se dovnitř někdo vloupal, aby se ohřál. Když jsem se příště dostala poblíž, zastavila jsem se tady a viděla jsem, že zadní dveře jsou vylomené a klika skoro upadla. Šla jsem dovnitř a rychle to tu prohledala, ale bylo tu prázdno. Kromě těch dveří jsem nenašla žádný důkaz, že tu někdo byl. Žádné odpadky, postele ustlané, a pokud jsem mohla říct, nezdálo se, že by něco chybělo. Ale…“

Odmlčela se a zamračila se, jak vzpomínala. Napil jsem se piva a čekal.

„Na lince ležely dvě použité svíčky se začernalými knoty a vedle poloprázdná krabice se svíčkami. Taky jsem si všimla, že někdo otřel prach z kuchyňského stolu, jako kdyby tam jedl. Navíc to vypadalo, že někdo seděl v jednom z polohovacích křesel v obývacím pokoji, protože na stolku vedle bylo prázdné místo a křeslo bylo jediným nezaprášeným kusem nábytku v obýváku. Nic z toho jsem nemohla dokázat, ale pro jistotu jsem ve stodole vzala pár prken a zabezpečila zadní dveře.“

„Za to děkuju,“ řekl jsem.

Natalie sice přikývla, ale bylo vidět, že ji ještě něco trápí. Pokračovala: „Nevšiml jste si náhodou, když jste se nastěhoval, jestli něco nechybí?“

Zamyslel jsem se, než jsem zavrtěl hlavou. „Ne že bych to poznal. Kromě pohřbu v říjnu jsem tady pár let nebyl. A ten týden si moc nepamatuji.“

„Dveře byly tehdy netknuté?“

„Vstoupil jsem předním vchodem, ale určitě jsem kontroloval všechny zámky před odjezdem. Asi bych si všiml, kdyby byly zadní dveře poničené. Vím, že jsem vyšel i na zadní verandu.“

„Kdy jste se sem nastěhoval?“

„Koncem února.“

Zpracovávala tu informaci a očima zalétla k zadním dveřím.

„Vy jste přesvědčená, že se sem někdo vloupal, viďte?“ zeptal jsem se nakonec.

„Nevím,“ připustila. „Obvykle v takovém případě bývá všude kolem nepořádek, rozbité věci. Lahve, obaly od jídla, odpadky. A pobudové většinou před odchodem neustelou postel.“ Bubnovala prsty o židli. „Určitě se nic neztratilo? Zbraně? Elektronika? Neměl tady váš dědeček nějakou hotovost?“

„Pokud je mi známo, neměl moc elektroniky ani peníze. A jeho puška ležela ve skříni, když jsem se nastěhoval. Je tam pořád, když jsme u toho. Je to menší brokovnice, na škodnou.“

„Což je ještě divnější, protože zbraně se kradou jako první.“

„Co z toho soudíte?“

„Nevím. Buď tady nikdo nebyl, nebo vás navštívil ten nejpořádnější a nejslušnější pobuda v dějinách.“

„Měl bych si dělat starosti?“

„Viděl jste nebo slyšel, že tu někdo kolem slídí od té doby, co jste se nastěhoval?“

„Ne. A to se v noci pravidelně budím.“

„Nespavost?“

„Tak trochu. Ale zlepšuje se to.“

„Dobrá,“ odvětila pouze. Uhladila si kalhoty od uniformy. „Už jsem vás připravila o dost času. To je vše, co k tomu můžu říct.“

„Oceňuju, že jste se tu zastavila. A díky, že jste opravila ty dveře.“

„Moc jsem je neopravila.“

„Ale svému účelu to posloužilo,“ trval jsem na svém. „Když jsem přijel, prkna tam stále byla. Jak ještě máte dlouho službu?“

Natalie pohlédla na hodinky. „Věřte tomu nebo ne, teď už mám po službě.“

„Opravdu vám tedy nemůžu něco nalít?“¨

„To není dobrý nápad. Musím ještě dojet domů.“

„To je pravda,“ ustoupil jsem, „ale než odjedete – a protože už máte volno a já jsem tady nový –, poraďte mi, co bych měl vědět o současném New Bernu. Nějakou dobu jsem tu nebyl.“

Mlčela a povytáhla obočí. „Proč bych to dělala?“

„Nemáte snad chránit a sloužit? Berte to jako službu. Jako když jste zabarikádovala moje dveře.“ Pokusil jsem se o ten nejpodmanivější úsměv.

„Nevím o tom, že by v popisu mé práce stálo něco o uvítacím výboru,“ namítla s kamennou tváří.

Možná ne, ale ještě jsi neodešla, pomyslel jsem si.

„Tak dobře. Povězte mi, co vás přimělo, abyste chtěla být šerifem.“

Pohlédla na mě. Možná poprvé opravdu pořádně a mě zase ohromila barva jejích očí. Jako vody Karibiku na fotce v nějakém luxusním časopisu o cestování.

„Nejsem šerif. To je volená funkce. Já jsem zástupce.“

„Vyhýbáte se mé otázce?“

„Přemýšlím, proč to chcete vědět.“

„Jsem zvědavý. A taky mám dojem, že bych měl aspoň něco vědět o osobě, která mi vypomohla.“

„Proč mám pocit, že za tím jsou nějaké postranní úmysly?“

Protože jsi nejen hezká, ale očividně i chytrá. Pokrčil jsem rameny a zatvářil se nevinně.

Chvíli se na mě zkoumavě dívala, než odpověděla. „Co kdybyste nejdřív pověděl vy mně něco o sobě.“

„To by šlo. Ptejte se.“

„Odhaduju, že ta minometná palba je důvod, že už nejste u námořnictva ani doktor?“

„Ano,“ přitakal jsem. „Raketa mě zasáhla, zrovna když jsem odcházel z nemocnice, kde jsem pracoval. Klika. Pro mě ovšem ne. Utrpěl jsem poměrně vážná zranění. Nakonec mě námořnictvo poslalo do invalidního důchodu a propustilo.“

„Náročná situace.“

„To teda jo,“ souhlasil jsem.

„A v New Bernu jste, protože…?“

„Jen dočasně,“ vysvětlil jsem. „V létě se stěhuju do Baltimoru. Začínám rezidenturu na psychiatrii.“

„Vážně?“ podivila se.

„Na psychiatrii je něco špatného?“

„Vůbec ne. Jen že tohle jsem nečekala.“

„Umím být dobrý posluchač.“

„Tak jsem to nemyslela,“ namítla Natalie. „To určitě umíte. Ale proč zrovna psychiatrie?“

„Chci pracovat s válečnými veterány s PSTP,“ odpověděl jsem. „Myslím, že dneska to je potřeba, obzvlášť když vojáci nebo námořníci absolvují třeba i čtyři nebo pět misí. Jak jsem se zmínil, po návratu si to nesete v sobě.“

Zdálo se, že si mě zkouší přečíst. „Vám se to přihodilo?“

„Ano.“

Zaváhala a mně připadlo, že se na mě opravdu dívá. „Bylo to zlé?“

„Bez debat. Hrozné. Ještě pořád to je, tu a tam. Ale to je vyprávění na jindy.“

„To by šlo,“ zopakovala po mně. „Ale když to teď vím, přiznávám, že jsem se pletla. Tohle je asi přesně to, co byste měl dělat. Jak dlouho trvá rezidentura na psychiatrii?“

„Pět let.“

„Slyšela jsem, že to bývá náročné.“

„Pořád lepší než drátem do oka.“

Poprvé se zasmála. „Určitě to zvládnete. Ale opravdu doufám, že si najdete čas na naše město, když jste tady. Je to nádherné místo k životu a potkáte tu spoustu hodných lidí.“

„Vy jste v New Bernu vyrostla?“

„Ne,“ odpověděla mi. „Vyrostla jsem na malém městě.“

„Vtipné.“

„Ale pravdivé,“ opáčila. „Můžu se zeptat, jaké máte plány tady s domem? Až odjedete?“

„Proč? Máte zájem to koupit?“

„Ne, a pochybuju, že bych si to mohla dovolit.“ Odhrnula si pramen vlasů z očí. „Odkud vlastně jste vy? Popište se mi.“

Potěšilo mě, že projevila zájem, a tak jsem jí stručně vylíčil svou minulost: mládí v Alexandrii, rodiče, pravidelné letní návštěvy v New Bernu. Střední škola, vysoká, medicína, rezidentura. Služba u námořnictva. To vše se skromnou nadsázkou, kterou muži používají, když se snaží učinit dojem na hezkou ženu. Nejednou jí zacukalo obočí, ale nedokázal jsem odhadnout, jestli obdivem, nebo pobavením.

„Takže jste kluk z města.“

„Ne, vidím to jinak,“ namítl jsem. „Pocházím z periferie.“

Lehce pozvedla koutky rtů, ale z toho jsem nevyčetl její záměr.

„Jen nechápu, proč jste šel na námořní akademii. Jestliže jste byl tak brilantní student a přijali vás na Yale i Georgetown?“

Brilantní? Opravdu jsem předtím použil tohle slovo?

„Chtěl jsem si dokázat, že to zvládnu bez pomoci rodičů. Myslím finanční.“

„Neříkal jste, že byli majetní?“

No jo, matně si vzpomínám, že jsem to zmínil.

„Měl jsem radši říct dobře situovaní.“

„Takže šlo o hrdost?“

„A službu naší zemi.“

Krátce přikývla a nespouštěla ze mě oči. „Dobrá.“ A až pak dodala: „Tady v okolí je hodně vojenských základen. Letiště v Cherry Point, námořní základna Camp Lejeune… hodně vojáků odsud sloužilo v Afghánistánu a Iráku.“

Přikývl jsem. „V zámoří jsem pracoval s lékaři a sestřičkami ze všech koutů země, se všemi odbornostmi a spoustu jsem se toho od nich naučil. Taky jsme odvedli hodně dobré práce. Většinou jsme se starali o místní – mnozí z nich nikdy nebyli u doktora, než se tam otevřela ta nemocnice.“

Jako kdyby uvažovala o mých slovech. V tichu bylo slyšet sbor cvrčků, než jsem zaslechl zase její hlas.

„Nevím, jestli bych zvládla to, co vy.“

Naklonil jsem hlavu. „Nevím, jak to myslíte.“

„Zažívat každý den hrůzy války. A vědět, že některým lidem nedokážete pomoct. S tím bych se asi nevypořádala. Aspoň ne dlouho.“

Z její řeči jsem nabyl dojmu, že mi sděluje cosi osobního, ačkoli jsem podobné věci slýchával dřív i od jiných lidí, ohledně armády i medicíny obecně. „Jako zástupkyně šerifa jste určitě taky viděla hrozné věci.“

„To ano.“

„A pořád jste ve službě.“

„Ano,“ souhlasila. „A občas si říkám, jak dlouho ještě budu schopná pokračovat. Jsou chvíle, kdy fantazíruju o tom, že si otevřu květinářství nebo tak něco.“

„Proč to neuděláte?“

„Kdo ví? Možná se do toho jednou pustím.“

Zase zmlkla. Vycítil jsem, že je myslí daleko, a tak jsem přerušil její snění veselou pobídkou.

„Když už mi nesdělíte podrobný přehled novinek ve městě, aspoň mi prozraďte, jaké tady máte nejoblíbenější místo.“

„No… já nikam moc nechodím,“ zdráhala se. „S výjimkou farmářských trhů v centru. Jsou tam v sobotu dopoledne. Ale kdybyste hledal nějaký vynikající med, budete mít nejspíš smůlu.“

„Děda ho tady určitě má ještě spousty.“

„Vy to nevíte jistě?“

„V kredenci je pár sklenic, ale v kůlně jsem zatím nebyl. Měl jsem co dělat, abych to tu dal do pořádku. Takový palác nevznikne jen tak náhodou.“

Tentokrát se usmála, byť trochu zdráhavě. Kývla hlavou směrem k molu. „Byl jste už na lodi?“

O lodi jsem se ještě nezmínil, ale postačí, když řeknu, že vypadá jako dům, jen v horší kondici. Už jen nazývat ji lodí, byl poměrně eufemismus, protože spíš než loď připomínala boudu se dvěma plastovými skládacími křesílky přišroubovanými k plovoucímu molu. Dědeček loď postavil z vyřazených ropných barelů a dříví různých rozměrů – a z čehokoli, co mu přišlo pod ruku –, a když nebyl u včel, pořád se v ní šťoural.

„Ještě ne. Nejsem si jistý, že motor vůbec funguje.“

„Vloni v létě fungoval, protože mi to Carl říkal. Takovou loď těžko přehlédnete a váš dědeček na ní rád jezdil. Lidi si ji pokaždé fotili.“

„Je trochu výstřední, nemyslíte?“

„Ale k němu se hodila.“

„To ano,“ připustil jsem.

Natalie si povzdechla a vstala. „Už bych opravdu měla jít. Mám doma ještě něco na práci. Těšilo mě, pane Bensone.“

Pane Bensone? Doufal jsem, že to už máme za sebou, ale zřejmě ne. Začala scházet ze schůdků a dostala se dolů ve chvíli, kdy mi konečně zase naskočil mozek.

„Nemusíte chodit zadem a okolo. Můžete jít předním vchodem.“

„Děkuju, ale prostě se vrátím, kudy jsem přišla. Hezký večer.“

„Vám taky. Rád jsem vás poznal, Natalie.“

Pozvedla obočí, pak se otočila a po několika rychlých krocích mi zmizela z dohledu. Za chvilku jsem zaslechl bouchnutí dvířek z příjezdové cesty a auto nastartovalo. A tak jsem tam zůstal a přemýšlel o úchvatné Natalii Mastersonové. Její krásy si všiml každý, ale mě zaujalo, jak málo mi toho o sobě pověděla.

Ženy jsou údajně záhadné pohlaví a ještě teď se směju, když mi nějaký chlápek tvrdí, že rozumí ženám. Vyvedlo mě z míry, jak jednostrannou konverzaci jsme vedli. Sám jsem jí toho o sobě napovídal spoustu, ale o ní jsem se nedozvěděl téměř nic.

Nicméně jsem měl tušení, že ji zase uvidím, i kdyby jen proto, že prostě vím, kde bych ji mohl potkat.

3

Ráno jsem si šel zaběhat, což jsem od svého příjezdu do města nedělal moc důsledně. Namlouval jsem si, že mám důležitější věci na práci – jako třeba rozhazování naftalínových kuliček proti hadům –, ale pravda prostě a jednoduše zní, že mě cvičení ne vždy baví. Znám všechny klady pravidelného pohybu – jsem doktor, vzpomínáte si? –, ale pokud se nehoním za fotbalovým míčem, připadá mi vždycky běh trochu přihlouplý.

Ale běžel jsem. Skoro deset kilometrů klidným tempem. Po doběhnutí jsem udělal sto kliků a sklapovaček. Krátce jsem se osprchoval, něco si zakousl a pak jsem byl připraven čelit dalšímu dni. Neměl jsem však v podstatě žádné skutečné povinnosti, rozhodl jsem se, že znovu rychle zkontroluji dům, jestli něco nechybí. Byl to spíš neproveditelný úkol, protože jsem netušil, co se v domě nacházelo, když děda odjel z města, a už jsem taky mezitím všude uklidil. Ve skříni jsem viděl pušku a našel jsem nábojnice, ale žádnou další munici, takže jsem usoudil, že tu jiné zbraně nejsou. V krabici pod postelí v pokoji pro hosty jsem nicméně pod tlustou obálku s různými dokumenty a fotografiemi mé babičky – kartička sociálního pojištění, lékařské záznamy o její epilepsii a tak – objevil svazek bankovek omotaný gumičkou. Nešlo o velký obnos – stačil by tak na pár nóbl večeří –, ale určitě by mohl přilákat někoho, kdo potřebuje peníze na drogy nebo chlast. Kdyby se tu někdo takový ochomýtal, sebral by je, že jo? Což znamenalo, že dům pravděpodobně zůstal prázdný.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Návrat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.