The Mystery of the Blue Train

Copyright © 1928 Agatha Christie Limited.

All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie

Signature and the AC Monogram Logo are registered

trade marks of Agatha Christie Limited in the UK

and elsewhere. All rights reserved.

This edition was published in 2021.

Translation entitled ZÁHADA MODRÉHO VLAKU

Copyright © 2021 Agatha Christie Limited.

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7818-6

Carlottě a Peterovi,

váženým členům Řádu věrných psů

První kapitola

Muž s bílými vlasy

Krátce před půlnocí přešel přes Place de la Concorde muž. Přestože jeho drobnou postavu halil krásný kožich, působil jaksi slabošsky a bledě.

Malý mužík s krysím obličejem. Náhodný přihlížející by patrně došel k názoru, že takový muž nemůže hrát v ničem výraznou roli, že se v žádném oboru nemůže dobrat významného postavení. Byl by to ovšem mylný dojem. Tento muž, zdánlivě tak nenápadný a přehlédnutelný, hrál důležitou roli v osudech světa. V říši, kde vládnou krysy, byl on jejich králem.

Právě v této chvíli očekávali jeho návrat na vyslanectví. On však musel ještě něco vyřídit – něco, o čem vyslanectví oficiálně nevědělo. Jeho tvář ozářená měsíčním světlem byla bledá, s ostrými rysy. Úzký nos měl mírně nahrbený. Jeho otec byl polský Žid, potulný krejčí. A z úkolu, který jeho syna k dnešní procházce přiměl, by byl nadšený.

Muž došel k Seině, přešel most a vstoupil do jedné z méně úctyhodných pařížských čtvrtí. Tam se zastavil před vysokým zchátralým domem a vystoupil až k bytu ve třetím patře. Skoro nestačil zaklepat a už mu otevřela žena, která zřejmě na jeho příchod čekala. Nepozdravila ho, ale pomohla mu z kabátu a pak ho vedla do nevkusně vybaveného obýváku. Elektrickou žárovku halily špinavé růžové girlandy, takže světlo změkčovalo, ale neutajilo silnou vrstvu líčidla na dívčině tváři ani mongolské rysy v širokém obličeji. Nemohlo být pochyb o tom, jaké profese a jaké národnosti Olga Děmirovová je.

„Všechno v pořádku, maličká?“

„Všechno v pořádku, Borisi Ivanoviči.“

Kývl a polohlasem podotkl: „Myslím, že mě nikdo nesledoval.“

V jeho tónu ale byl slyšet náznak obav. Přistoupil k oknu, maličko poodtáhl závěs a opatrně vyhlédl ven. Pak prudce couvl.

„Jsou tam dva muži – na protějším chodníku. Připadá mi –“ nedořekl a začal si ohryzávat nehty, jak to dělal, když byl nervózní.

Ruska pomalu, chlácholivě vrtěla hlavou.

„Už tam byli, než jste přišel.“

„I tak mi ale připadá, že sledují dům.“

„To je možné,“ připustila lhostejně.

„Ale pak –“

„Co má být? I kdyby věděli  – vás odsud přece sledovat nebudou.“

Tenké kruté rty se prohnuly v úsměvu.

„Ne,“ připustil, „to je pravda.“

Minutku dvě přemýšlel a pak podotkl:

„Ten zatracený Američan – ten se o sebe postarat umí.“

„To zřejmě ano.“

Znovu přistoupil k oknu.

„Tvrdí hoši,“ podotkl a uchechtl se. „Řekl bych, že pro policii to budou známé tváře. No dobře, dobře, bratři ve zločinu. Přeju dobrý lov.“

Olga Děmirovová zavrtěla hlavou.

„Jestli je ten Američan takový, jak se o něm říká, takovíhle dva zbabělí pouliční rváči na něj budou krátcí.“ Odmlčela se. „Jenom –“

„Co?“

„Nic. Jen to, že dnes večer touhle ulicí dvakrát prošel muž – muž s bílými vlasy.“

„A co má být?“

„Tohle: když přecházel kolem těch dvou mužů, upustil rukavici. Jeden z nich ji sebral a vrátil mu ji. Moc nenápadné to nebylo.“

„Myslíte – že ten bělovlasý – že si je najal?“

„Něco takového.“

Rus se zatvářil nervózně a znepokojeně.

„Víte úplně jistě, že je balíček v pořádku? Nikdo s ním nic nedělal? Dost se mluvilo… až trochu moc se mluvilo.“

Znovu si začal hryzat nehty.

„Podívejte se sám.“

Sehnula se ke krbu a obratně odhrnula uhlí. Pod ním leželo pár zmačkaných listů novin a mezi nimi, přesně uprostřed, podlouhlý balíček obalený špinavými novinami. Podala mu ho.

„Šikovné,“ kývl pochvalně.

„Už dvakrát byt prohledali. Rozřízli mi i matraci na posteli.“

„Jak jsem říkal,“ podotkl polohlasem. „Příliš se mluvilo. Tohle handrkování o cenu – to byla chyba.“

Mezitím noviny rozbalil. Uvnitř byl malý balíček v hnědém papíře. Ten otevřel také, ověřil si, že obsah je nedotčený, a rychle ho znovu zabalil. Jen s tím byl hotov, ostře se rozezvonil elektrický zvonek.

„Američan je přesný,“ řekla Olga a podívala se na hodiny.

Vyšla z místnosti. Za chviličku se vrátila a vedla s sebou cizího muže, vysokého a ramenatého, jehož transatlantický původ byl více než zřejmý. Bystrým pohledem sjel z jednoho na druhého.

„Pan Krasnin?“ zeptal se zdvořile.

„To jsem já,“ kývl Boris. „Musím se omluvit za – za toto nekonvenční místo schůzky, ale je důležité uchovat věc v tajnosti. Já – nemohu si dovolit být jakkoli s touto záležitostí spojován.“

„Ovšem,“ pronesl Američan zdvořile.

„Mám doufám vaše slovo, že žádné detaily této transakce nevyjdou na veřejnost? To je jedna z podmínek – prodeje.“

Američan kývl.

„To je už dohodnuto,“ řekl lhostejně. „A teď byste mi mohl ukázat zboží.“

„Máte peníze – v bankovkách?“

„Ano,“ odpověděl návštěvník.

Nijak ovšem nedal najevo, že by mu peníze hodlal předvést. Krasnin okamžik váhal a pak ukázal na balíček ležící na stole.

Američan ho vzal a rozbalil papír. Obsah si odnesl k malé elektrické lampičce a velmi podrobně ho prozkoumal. Když byl spokojen, vytáhl z kapsy tlustou koženou peněženku a z ní svazek bankovek. Podal je Rusovi, který je pečlivě spočítal.

„V pořádku?“

„Děkuji vám, monsieur. Všechno je v pořádku.“

„Dobře!“ prohlásil Američan a ledabyle zastrčil balíček v hnědém papíru do kapsy. Uklonil se Olze. „Dobrou noc, mademoiselle. Dobrou noc, pane Krasnine.“

Vyšel ven a zavřel za sebou. Oba zbylí se po sobě podívali. Muž si přejel jazykem po vyschlých rtech.

„Zajímalo by mě – jestli se vůbec dostane zpátky do hotelu,“ podotkl tiše.

Oba zamířili k oknu, jako by se domluvili. Vyhlédli právě včas, aby viděli Američana vycházet na ulici. Zahnul doleva a rázoval pryč, aniž se jedinkrát ohlédl. Od dveří se odlepily dva stíny a tiše se vydaly za ním. Pronásledovatelé i pronásledovaný se ztratili do noci. První promluvila Olga Děmirovová.

„On se tam bezpečně dostane,“ řekla. „Nemusíte si dělat starosti – nebo naděje, nevím, co spíš.“

„Proč myslíte, že se mu nic nestane?“ zajímal se zvědavě Krasnin.

„Člověk, který vydělal tolik peněz jako on, nemůže být hloupý,“ vysvětlila Olga. „A když mluvíme o penězích –“

Vrhla na Krasnina významný pohled.

„Co je?“

„Můj podíl, Borisi Ivanoviči.“

Krasnin jí neochotně dvě bankovky podal. Zcela bez emocí mu kývnutím poděkovala a zastrčila si je do punčochy.

„Tak se mi to líbí,“ podotkla s uspokojením.

Zvědavě si ji prohlédl.

„Nemrzí vás to, Olgo Vasiljevno?“

„Co by mě mělo mrzet?“

„To, co jste měla v úschově. Jsou ženy – myslím, že většina žen – které z takových věcí šílí.“

Zamyšleně kývla.

„Ano, v tom máte pravdu. Většina žen takovým šílenstvím trpí. Já – já ne. Jen bych ráda věděla…“ odmlčela se.

„Ano?“ pobídl ji zvědavě.

„Ten Američan bude v bezpečí – ano, tím jsem si jistá. Ale pak –“

„Co máte na mysli?“

„On je určitě daruje nějaké ženě,“ pokračovala Olga zamyšleně. „A já bych ráda věděla, co se stane pak…“

Netrpělivě se otřepala a zamířila k oknu. Náhle vykřikla a zavolala na svého společníka.

„Podívejte se, už jde po ulici zase – ten člověk.“

Oba společně pohlédli dolů. Kolem pohodlným tempem kráčela štíhlá elegantní postava. Muž měl na sobě skládací cylindr – klak – a plášť. Když procházel pod pouliční lucernou, její světlo ozářilo bohatou hřívu bílých vlasů.

Druhá kapitola

Markýz

Muž s bílými vlasy pokračoval ve své neuspěchané procházce a zdálo se, že si nevšímá svého okolí. Zahnul uličkou doprava a potom další vlevo. Tu a tam si pro sebe tiše pobrukoval.

Najednou se zastavil bez hnutí a soustředěně naslouchal. Zachytil totiž jistý zvuk. Mohla to být prasklá pneumatika, ale také to mohl být – výstřel. Kolem úst mu zahrál podivný úsměv. Pak pokračoval v rozvážné procházce.

Zahnul za roh a narazil na zajímavou scénku. Muž zákona si tam dělal poznámky do notesu a u něj se zastavili jeden dva pozdní chodci. Muž s bílými vlasy jednoho z nich oslovil a zdvořile požádal o informaci.

„Stalo se tu něco?“

„Mais oui, monsieur. Nějací dva lumpové se pokusili přepadnout staršího pána z Ameriky.“

„Udělali mu něco?“

„Kdepak.“ Muž se zasmál. „Američan měl v kapse revolver, a než ho stačili napadnout, začal střílet tak těsně kolem nich, že se vyděsili a utekli. Policie jako obvykle dorazila příliš pozdě.“

„Aha!“ prohlásil tazatel.

Nedal přitom na sobě znát žádné emoce, ať toho či onoho druhu.

Vyrovnaně a poklidně pokračoval v noční procházce. Přešel Seinu a ocitl se v bohatších částech města. Přibližně po dvaceti minutách se zastavil před jistým domem na tiché, ale aristokratické třídě.

Obchůdek, protože to skutečně byl obchůdek, působil zdrženlivě a nenápadně. D. Papopolous, obchodník se starožitnostmi, byl dostatečně proslulý, aby si nepotřeboval dělat reklamu. Ostatně většina jeho obchodů neprobíhala přes pult. Papopolous vlastnil velmi pěkný byt s výhledem na Champs-Elysées a dalo by se logicky předpokládat, že v takhle pozdní hodinu bude k zastižení tam a nikoli ve svém obchodě. Když se ale muž s bílými vlasy krátce rozhlédl oběma směry po opuštěné ulici a pak stiskl nenápadný zvonek, byl si zřejmě jistý úspěchem.

Jeho jistota se ukázala oprávněná. Dveře se otevřely a v nich stál muž nápadně snědé pleti a se zlatými kroužky v uších.

„Dobrý večer,“ řekl příchozí. „Váš pán je uvnitř?“

„Pán je tady, ale v tuhle noční hodinu náhodné návštěvníky nepřijímá,“ zavrčel sluha.

„Myslím, že mě přijme. Řekněte mu, že je tady jeho přítel Markýz.“

Sluha o něco víc pootevřel dveře a pustil ho dovnitř.

Muž, který se představil jako Markýz, si při řeči zakrýval tvář rukou. Když se komorník vrátil s informací, že pan Papopolous návštěvníka s potěšením přijme, ukázalo se, že příchozí mezitím znovu změnil vzhled. Komorník musel být velmi nevšímavý nebo velmi dobře proškolený, protože nedal najevo žádné překvapení nad tím, že návštěvníkovu tvář zakrývá malá maska z černého saténu. Odvedl ho ke dveřím na konci chodby, otevřel je a tiše, uctivě ohlásil: „Monsieur le Marquis.“

Postava, která se zvedla, aby tohoto zvláštního hosta přivítala, byla skutečně impozantní. Z pana Papopolouse vyzařovalo cosi důstojného a patriarchálního. Měl vysoké klenuté čelo a krásný bílý plnovous. Chováním připomínal laskavého kněze.

„Drahý příteli,“ řekl pan Papopolous.

Mluvil francouzsky, sytým a jaksi úlisným hlasem.

„Musím se omluvit za tuto pozdní hodinu,“ pronesl návštěvník.

„To je v pořádku. To je v pořádku,“ ujistil ho Papopolous – „zajímavý večerní čas. Možná, že i vy jste měl zajímavý večer?“

„Osobně ne,“ odpověděl Markýz.

„Osobně ne,“ opakoval Papopolous, „ne, ne, samozřejmě že ne. Něco nového?“

Vrhl na příchozího pronikavý postranní pohled, v němž nebylo kněžského ani laskavého vůbec nic.

„Nového nic. Pokus se nezdařil. Ani jsem to neočekával.“

„Přesně tak,“ řekl Papopolous. „Cokoliv hrubého –“

Zamával rukama, aby dal najevo svou silnou nechuť k hrubosti v jakékoli podobě. Na panu Papopolousovi ani jeho zboží skutečně nebylo hrubého vůbec nic. Byl dobře znám na většině evropských dvorů a králové ho přátelsky oslovovali Demetrie. Byl proslulý svou krajní diskrétností, a to, společně s vznešeným chováním, mu umožnilo úspěšně proplout několika velmi pochybnými transakcemi.

„Přímý útok –“ řekl pan Papopolous a zavrtěl hlavou. „Občas zabere – ale velmi zřídka.“

Návštěvník pokrčil rameny.

„Šetří to čas,“ podotkl, „a když se nepovede, nic to nestojí – nebo skoro nic. Ten druhý plán – ten neselže.“

„Vida,“ řekl pan Papopolous a pronikavě si ho změřil.

Návštěvník zvolna kývl.

„Mám velkou důvěru ve vaši – pověst,“ dodal ještě starožitník.

Markýz se vlídně usmál.

„Mohu myslím říct,“ podotkl polohlasem, „že vaše důvěra nebude zklamána.“

„Máte výjimečné příležitosti,“ řekl starožitník poněkud závistivě.

„Vytvářím si je,“ opravil ho Markýz.

Vstal a sebral plášť, který předtím ledabyle přehodil přes židli.

„Budu vás informovat, pane Papopolousi, prostřednictvím obvyklých kanálů, ale ve vašich přípravách nesmí dojít k žádnému zádrhelu.“

Pan Papopolous se zatvářil dotčeně.

„V mých přípravách nikdy nedochází k zádrhelům,“ ohradil se.

Návštěvník se usmál, bez dalšího rozloučení vyšel z místnosti a zavřel za sebou.

Pan Papopolous chvíli zamyšleně seděl a hladil si důstojný bílý plnovous. Potom přistoupil k dalším dveřím, které se otevíraly dovnitř. Když vzal za kliku, do místnosti vklopýtala mladá žena, která na ně zřejmě z druhé strany tiskla ucho. Pan Papopolous nedal najevo ani překvapení, ani znepokojení. Zřejmě mu to připadalo přirozené.

„Copak, Zio?“ zeptal se.

„Neslyšela jsem ho odcházet,“ vysvětlila Zia.

Byla to hezká mladá žena ztepilé postavy, s tmavýma zářivýma očima. Velice se podobala panu Papopolousovi, takže bylo celkem zřejmé, že jde o otce a dceru.

„Nepříjemné je,“ pokračovala podrážděně, „že člověk nemůže klíčovou dírkou zároveň koukat a poslouchat.“

„Taky mě to často zlobilo,“ odpověděl pan Papopolous prostě.

„Tak tohle je ten slavný Markýz,“ řekla Zia zvolna. „Nosí vždycky masku, otče?“

„Vždycky.“

Chvíli bylo ticho.

„Jde o ty rubíny, předpokládám?“ zeptala se Zia.

Otec kývl.

„Co ty si myslíš, dítě?“ zeptal se a v pichlavých černých očích mu vesele blýsklo.

„O panu Markýzovi?“

„Ano.“

„Myslím si,“ prohlásila Zia pomalu, „že je velmi vzácné najít Angličana z dobré rodiny, který mluví takhle dobře francouzsky.“

„Aha!“ řekl pan Papopolous, „tak takhle ho vidíš.“

Jako obvykle nic nepotvrdil ani nevyvrátil, ale hleděl na ni s laskavým, pochvalným úsměvem.

„Také jsem si říkala,“ pokračovala Zia, „že má hlavu zvláštního tvaru.“

„Velikou,“ upřesnil její otec – „trochu moc velikou. Ale tak už to bývá, když někdo nosí paruku.“

Podívali se na sebe a usmáli se.

Třetí kapitola

Srdce ohně

Rufus Van Aldin prošel otáčivými dveřmi hotelu Savoy a zamířil k recepci. Recepční se na něj uctivě usmál na přivítanou.

„Vítejte zpátky, pane Van Aldine,“ řekl.

Americký milionář ledabyle kývl na pozdrav.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se.

„Ano, pane. Major Knighton je teď nahoře v apartmá.“

Van Aldin znovu kývl.

„Nějaká pošta?“ přeptal se.

„Všechno jsme to poslali nahoru, pane Van Aldine. Vlastně okamžik.“

Hrábl do přihrádky a vytáhl dopis.

„Zrovna to přišlo,“ vysvětlil.

Van Aldin si od něj dopis vzal. Jen uviděl písmo, plynulý ženský rukopis, jeho tvář se náhle proměnila. Drsné rysy změkly a přísná linie rtů se uvolnila. Vypadal jako někdo jiný.  K výtahu kráčel s dopisem v ruce a dosud s úsměvem na rtech.

V salonu jeho apartmá seděl u psacího stolu mladý muž a svižně třídil korespondenci s obratností, jakou přináší dlouhá praxe. Když Van Aldin vešel, tajemník vyskočil.

„Dobrý večer, Knightone.“

„Vítám vás zpátky, pane. Bavil jste se dobře?“

„Jakž takž!“ prohlásil nevzrušeně milionář. „Paříž je už dneska ospalá a nudná. Ale to je jedno – pro co jsem tam jel, to jsem dostal.“

Trochu zasmušile se usmál.

„Jako obvykle, že?“ zasmál se tajemník.

„To je pravda,“ souhlasil jeho zaměstnavatel.

Říkal to věcně, jako by konstatoval obecně známý fakt. Shodil těžký svrchník a přistoupil k psacímu stolu.

„Něco naléhavého?“

„Myslím, že ne, pane. Většinou běžné záležitosti. Ještě jsem to úplně neroztřídil.“

Van Aldin krátce kývl. Neměl ve zvyku často vyjadřovat ani pokárání, ani chválu. Jeho jednání se zaměstnanci bylo prosté: vyzkoušel si je, a ty, kteří nebyli dostatečně výkonní, rychle propustil. Lidi si nevybíral právě konvenčně. Knightona například potkal čistě náhodou před dvěma měsíci ve švýcarském letovisku. Mladík se mu líbil, vyhledal si jeho válečný záznam a našel v něm i vysvětlení toho, proč kulhá. Knighton se nijak netajil faktem, že hledá místo, a dokonce se milionáře uctivě pozeptal, jestli o něčem neví. Van Aldin si s melancholicky pobaveným úsměvem vzpomněl, jak dokonale ohromený ten mladík byl, když mu velký muž osobně učinil nabídku, aby se stal jeho tajemníkem.

„Ale – ale já se v byznysu vůbec nevyznám,“ koktal tehdy.

„Na tom vůbec nezáleží,“ odpověděl mu Van Aldin. „O tyhle věci se mi starají už tři tajemníci. Ale pravděpodobně strávím příštích šest měsíců v Anglii a chci Angličana, který – no, který se vyzná – a může se mi starat o společenskou stránku věci.“

Zatím Van Aldin došel k názoru, že se ve svém úsudku nezmýlil. Ukázalo se, že Knighton je rychlý, inteligentní a vynalézavý, a chovat se uměl okouzlujícím způsobem.

Tajemník ukázal na tři nebo čtyři dopisy, které na stole položil stranou.

„Možná by bylo dobře, pane, kdybyste se podíval na tohle,“ doporučil. „Ten horní se týká té dohody s Coltonem –“

Ale Rufus Van Aldin zvedl na protest ruku.

„Dneska už nebudu dělat vůbec nic,“ prohlásil. „Všechno to počká do rána. Až na tohle,“ dodal a podíval se na dopis, který držel v ruce. Na tváři se mu znovu objevil ten zvláštní úsměv, který ho tak proměnil.

Richard Knighton se chápavě usmál.

„Od paní Ketteringové?“ zeptal se. „Volala včera i dnes. Zřejmě velice stojí o to se s vámi okamžitě sejít.“

„Nepovídejte.“

Úsměv se vytratil. Van Aldin roztrhl obálku, kterou držel v ruce, a vytáhl z ní list papíru. Jak četl, jeho výraz se postupně měnil. Ústa se zachmuřeně sevřela do tenké linky, kterou na Wall Street velmi dobře znali, a jeho obočí se k sobě zlověstně přiblížilo. Knighton se taktně odvrátil a pustil se znovu do otevírání a třídění dopisů. Milionář tiše zaklel a uhodil do stolu sevřenou pěstí.

„Tohle nepřipustím,“ pronesl pro sebe. „Chudák malá, ještě že za sebou má svého starého tátu.“

Chodil několik minut po pokoji tam a zpátky, obočí vztekle stažené k sobě. Knighton se stále ještě hrbil nad stolem. Náhle se Van Aldin zastavil a sebral kabát ze židle, kam ho předtím odhodil.

„Vy zase odcházíte, pane?“

„Ano, jdu navštívit svou dceru.“

„A když budou volat od Coltona?“

„Tak je pošlete k čertu,“ odsekl Van Aldin.

„Dobře,“ odpověděl nevzrušeně tajemník.

Van Aldin si mezitím oblékl kabát. Narazil si klobouk na hlavu a zamířil ke dveřím, ale zastavil se s rukou na klice.

„Jste slušný chlap, Knightone,“ prohlásil. „Neotravujete mě, když jsem rozčilený.“

Knighton se pousmál, ale neodpověděl.

„Ruth je moje jediné dítě,“ pokračoval van Aldin, „a nikdo na světě si neumí představit, co pro mě znamená.“

Obličej se mu mírně rozjasnil. Usmál se a strčil ruku do kapsy.

„Chcete něco vidět, Knightone?“

Vrátil se k tajemníkovi.

Z kapsy vytáhl balíček, ledabyle zabalený v hnědém papíře. Strhl obal a objevila se velká, ohmataná červená sametová krabice. Uprostřed byly propletené iniciály a nad nimi korunka. Otevřel pouzdro a tajemník hlasitě sykl. Na trochu ušmudlaném bílém saténu uvnitř zářily kameny jako krev.

„Proboha, pane,“ vydechl Knighton. „Jsou pravé?“

Van Aldin se pobaveně zachechtal.

„Nedivím se, že se ptáte. Mezi těmi rubíny jsou tři největší na světě. Nosila je Kateřina Veliká, Knightone. Tady tenhle uprostřed se jmenuje ‚Srdce ohně‘. Je dokonalý – nemá jediný kaz.“

„Ale ty musejí stát celé jmění,“ zašeptal tajemník.

„Čtyři nebo pět set tisíc dolarů,“ odpověděl Van Aldin jakoby nic. „A to když si odmyslíme jejich historickou hodnotu.“

„A vy je u sebe nosíte – jen tak, volně v kapse?“

Van Aldin se pobaveně zasmál.

„Už je to tak. Víte, je to můj dáreček pro Ruthie.“

Tajemník se diskrétně usmál.

„Tak teď už chápu, proč paní Ketteringová v telefonu zněla tak nedočkavě,“ podotkl.

Ale Van Aldin zavrtěl hlavou a na tváři se mu znovu objevil ten tvrdý výraz.

„To se mýlíte,“ řekl. „O těch kamenech neví; to je moje malé překvapení pro ni.“ Zavřel pouzdro a začal ho pomalu znovu balit.

„Je to hrozně těžké, Knightone,“ postěžoval si. „Člověk může udělat tak málo pro ty, které miluje. Mohl bych pro Ruth koupit velký kus zeměkoule, kdyby jí to k něčemu bylo, jenže není. Mohu jí tuhle věc pověsit kolem krku a poskytnout jí pár okamžiků potěšení, ale…“

Zavrtěl hlavou.

„Když žena není šťastná ve vlastním domově –“

Nedokončil větu. Tajemník diskrétně kývl. Nadmíru dobře znal pověst urozeného pana Dereka Ketteringa. Van Aldin povzdechl. Zastrčil balíček zpátky do kapsy kabátu, kývl na Knightona a vyšel z pokoje.

Čtvrtá kapitola

V Curzon Street

Paní Ketteringová, manželka urozeného pana Dereka Ketteringa, bydlela na Curzon Street. Komorník, který otevřel dveře, Rufuse Van Aldina okamžitě poznal a dovolil si ho uvítat diskrétním úsměvem. Vedl ho po schodech nahoru do velkého salonu v patře.

Žena, která tam seděla u okna, s výkřikem vyskočila.

„No ne, tati, to je nádhera! Telefonovala jsem celý den majoru Knightonovi a snažila jsem se tě sehnat, ale on mi nedokázal s určitostí říct, kdy se vrátíš.“

Ruth Ketteringové bylo osmadvacet let. Nebyla vysloveně krásná, dokonce ani hezká v běžném slova smyslu, přesto však její vzhled ohromoval, hlavně svou barevnou paletou. Van Aldinovi kdysi přezdívali Mrkvička a Veverka, Ruthiny vlasy byly skoro čistě kaštanové. K tomu měla tmavé oči a velmi černé řasy – mírně umělecky vylepšené. Byla vysoká a štíhlá, pohybovala se elegantně. Na první pohled to byla tvář Raffaelovy madony. Teprve když se člověk podíval blíž, uvědomil si, že čelist a brada má stejný tvar jako u Van Aldina a vypovídá o tvrdosti a odhodlání. Muži taková brada slušela, ženě už méně. Ruth Van Aldinová byla od dětství zvyklá, že je vždycky po jejím. Každý, kdo se kdy postavil proti ní, si brzo uvědomil, že dcera Rufuse Van Aldina se nikdy nevzdává.

„Knighton mi říkal, že jsi volala,“ kývl Van Aldin. „Vrátil jsem se z Paříže teprve před půl hodinou. Co to má být s Derekem?“

Ruth Ketteringová zrudla hněvem.

„Je to neuvěřitelné. Přesahuje to všechny meze,“ vykřikla. „On – vůbec neposlouchá, co mu říkám.“

V jejím hlase bylo slyšet nejen hněv, ale i ohromení.

„Mě poslouchat bude,“ prohlásil milionář zachmuřeně.

Ruth mluvila dál.

„Poslední měsíc jsem ho skoro neviděla. Skoro všude s sebou tahá tu ženskou.“

„Jakou ženskou?“

„Mirelle. Tancuje v Parthenonu, víš.“

Van Aldin kývl.

„Minulý týden jsem byla v Leconbury a – a mluvila jsem s lordem Leconburym. Byl ke mně hrozně milý a naprosto se mnou soucítil. Říkal, že Derekovi promluví do duše.“

„Hm!“ řekl Van Aldin.

„Jak to myslíš, ‚Hm‘, tati?“

„Přesně tak, jak se domníváš, Ruthie. Chudák starý Leconbury je k ničemu. Samozřejmě že s tebou soucítil, samozřejmě že se tě snažil uchlácholit. Když už si jeho syn a dědic vzal dceru jednoho z nejbohatších mužů ve Státech, tak pochopitelně nechce, aby se něco zvrtlo. Ale jak každý ví, je už jednou nohou v hrobě. Může si Derekovi říkat, co chce, nejspíš to s ním ani nehne.“

„A nemohl bys něco udělat ty, tati?“ zeptala se po chvilce Ruth.

„Možná ano,“ odpověděl milionář. Na vteřinku se zamyšleně odmlčel a pak pokračoval. „Je několik věcí, které bych mohl udělat, ale pouze jedna jediná může skutečně k něčemu být. Kolik máš kuráže, Ruthie?“

Tázavě se na něj zadívala. Kývl.

„Ano, myslím to přesně tak, jak říkám. Máš dost odvahy připustit celému světu, že ses zmýlila? Z téhle kaše se dá dostat jen jednou cestou, Ruthie. Odepiš ztráty a začni znovu.“

„Chceš říct –“

„Rozvod.“

„Rozvod!“

Van Aldin se trpce usmál.

„Ty to slovo říkáš, jako kdybys ho ještě nikdy neslyšela, Ruth. A přitom to vidíš kolem sebe napravo nalevo – kdekdo z tvých přátel to dělá.“

„Ale to já vím. Jenže –“

Zarazila se a kousla se do rtu. Otec s porozuměním kývl.

„Já vím, Ruth. Jsi jako já, nedokážeš snést představu, že by ses měla něčeho vzdát. Ale já jsem se naučil, a ty se to musíš naučit taky, že jsou chvíle, kdy to je jediná možnost. Já můžu najít způsoby, jak ti Dereka dostrkat zpátky, ale nakonec by to zase dopadlo stejně. On nestojí za nic, Ruth, je prohnilý skrz naskrz. A věř mi, vyčítám si, že jsem ti kdy dovolil si ho vzít. Ale ty ses tak pevně rozhodla, že ho musíš mít, a zdálo se, že chce opravdu obrátit list a začít znovu – a už jednou jsem ti zkřížil cestu, miláčku…“

Když řekl ta poslední slova, nedíval se na svou dceru. Jinak by viděl, jak se v té chvíli prudce zarděla.

„To ano,“ prohlásila tvrdě.

„Neměl jsem to srdce udělat to podruhé. Nedokážu ani dostatečně vyjádřit, jak moc si přeju, abych to byl udělal. Těch posledních pár let jsi vedla mizerný život, Ruth.“

„Nebyl právě – příjemný,“ potvrdila paní Ketteringová.

„Proto ti říkám, že to musí přestat!“ Uhodil dlaní o stůl. „Možná, že máš pro toho chlapíka pořád ještě slabost. Vyžeň ji z hlavy. Přiznej si fakta. Derek Kettering si tě vzal pro peníze. Víc na tom není. Zbav se ho, Ruth.“

Paní Ketteringová chvíli hleděla k zemi a pak se zeptala, s pohledem stále ještě sklopeným:

„A co když nebude souhlasit?“

Van Aldin se na ni ohromeně podíval.

„On do toho nebude mít co mluvit.“

Zrudla a kousla se do rtu.

„Ne – ne – samozřejmě. Jen jsem myslela –“

Zarazila se. Otec si ji pozorně změřil.

„Co jsi myslela?“

„Chtěla jsem říct –“ Odmlčela se a pečlivě volila slova. „Možná se nevzdá bez boje.“

Milionář zachmuřeně pozvedl hlavu.

„Myslíš, že se bude bránit? Jen ať! Ale jinak se mýlíš. On bojovat nebude. Každý advokát, se kterým se poradí, mu řekne, že se nemá o co opřít.“

„A nemyslíš“ – zaváhala – „chci říct – čistě ze zlomyslnosti – že by se nemohl pokusit dělat nepříjemnosti?“

Otec se na ni ohromeně podíval.

„Myslíš, že by se bránil u soudu?“

Zavrtěl hlavou.

„Ne, to je nepravděpodobné. Musel by se přece mít čeho chytit.“

Paní Ketteringová neodpověděla. Van Aldin se na ni zostra podíval.

„No tak, Ruth, ven s tím. Něco ti dělá těžkou hlavu – co to je?“

„Nic, vůbec nic.“

Znělo to ale dost nepřesvědčivě.

„Děsíš se té publicity? To je ono? Nech to na mně, já to celé vyřídím tak hladce, že kolem toho nebude vůbec žádný rámus.“

„No dobře, tati, jestli opravdu myslíš, že to tak je nejlepší.“

„Ještě pořád k němu něco cítíš, Ruth? Je to tak?“

„Ne.“

Řekla to s takovou jistotou, že to pana Van Aldina uklidnilo. Poplácal dceru po rameni.

„Všechno bude v pořádku, holčičko. Nelam si s tím hlavu. Tak, a teď na tohle všechno zapomeneme. Dovezl jsem ti z Paříže dárek.“

„Pro mě? Něco hodně hezkého?“

„Doufám, že ano,“ odpověděl s úsměvem Van Aldin.

Vytáhl z kapsy kabátu balíček a podal jí ho. Dychtivě ho rozbalila a otevřela pouzdro. Ze rtů jí splynulo dlouhé „Ách!“. Ruth Ketteringová milovala šperky – odjakživa.

„Tati, to je – to je nádhera!“

„Něco extra, viď?“ prohlásil milionář s uspokojením. „Líbí se ti, ne?“

„Jestli se mi líbí? Tati, jsou jedinečné. Jak jsi je sehnal?“

Van Aldin se usmál

„To je moje tajemství. Musel jsem je samozřejmě koupit diskrétně. Jsou docela známé. Vidíš ten velký kámen uprostřed? Možná jsi už o něm slyšela; to je to slavné Srdce ohně.“

„Srdce ohně,“ opakovala paní Ketteringová.

Vzala náhrdelník z pouzdra a přidržela si ho na hrudi. Milionář ji pozoroval. Myslel na řadu žen, které ty kameny nosily. Na všechen ten zármutek, zoufalství a žárlivost. Srdce ohně, jako všechny slavné kameny, za sebou zanechávalo stopu tragédií a násilí. Ale když ho teď jistou rukou držela Ruth Ketteringová, zdálo se, jako by ztratily potenciál zla. Tato žena západního světa, chladná, klidná a vyrovnaná, jako by samotnou svou osobností všechny tragédie a zármutky popírala. Ruth vrátila klenoty do pouzdra. Pak vyskočila a vrhla se otci kolem krku.

„Děkuju, děkuju, děkuju, tati. Jsou nádherné! Ty mi pokaždé dáš ten nejúžasnější dárek.“

„To nic,“ řekl Van Aldin a poplácal ji po rameni. „Ty jsi všechno, co mám, víš, Ruthie?“

„Zůstaneš na večeři, viď, tati?“

„Asi ne. Někam ses chystala, ne?“

„Ano, ale to mohu snadno zrušit. Nic zvlášť zajímavého.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Van Aldin. „Jen běž. Já toho beztak musím dost vyřídit. Uvidíme se zítra, drahoušku. Co kdybych ti zatelefonoval a sešli bychom se u Galbraithových?“

Pánové Galbraith, Galbraith, Cuthbertson a Galbraith byli londýnská advokátní kancelář pana Van Aldina.

„Tak dobře, tati,“ zaváhala. „Předpokládám, že – tohle  – mi nezabrání jet na Riviéru?“

„Kdy odjíždíš?“

„Čtrnáctého.“

„Ale to bude v pořádku. Tyhle věci jsou vždycky na dlouhé lokty. Mimochodem, Ruth, ty rubíny bych být tebou do zahraničí nebral. Nech je v bance.“

Paní Ketteringová kývla.

„Rozhodně bych nerad, aby tě někdo oloupil a zavraždil kvůli Srdci ohně,“ dodal v žertu milionář.

„A přitom tys je nosil jen tak v kapse,“ odsekla s úsměvem jeho dcera.

„Ano –“

Maličko zaváhal a Ruth zpozorněla. „Co je, tati?“

„Ale nic.“ Usmál se. „Vzpomněl jsem si na takové malé dobrodružství v Paříži.“

„Dobrodružství?“

„Ano, ten večer, co jsem ty věci koupil.“

Gestem ukázal na pouzdro s klenoty.

„Vyprávěj mi o tom.“

„Nic na tom není, Ruthie. Nějací pouliční lumpové si na mě trochu moc dovolovali, tak jsem na ně vystřelil a oni se ztratili. To je všechno.“

Změřila si ho s hrdostí.

„Na tebe si nikdo nepřijde, tati.“

„To se můžeš vsadit, Ruthie.“

Láskyplně ji políbil a odešel. Když dorazil zpátky do Savoye, vydal Knightonovi stručný pokyn:

„Sežeňte mi člověka jménem Goby; jeho adresu najdete v mém soukromém adresáři. Ať je tu zítra ráno v půl desáté.“

„Ano, pane.“

„Také chci mluvit s panem Ketteringem. Sežeňte mi ho, jestli to dokážete. Zkuste jeho klub – zkrátka ho někde najděte a zařiďte, ať sem zítra dopoledne přijde. Nebo radši až k poledni, takoví jako on moc časně nevstávají.“

Tajemník potvrdil kývnutím, že instrukcím rozuměl. Van Aldin se pak odevzdal do rukou svého komorníka. Koupel byla připravená, a když se požitkářsky ponořil do horké vody, vrátil se v duchu k rozhovoru se svou dcerou. Celkově s ním byl spokojen. Jeho bystrá mysl se už dávno smířila s faktem, že z téhle situace vede skutečně jediná cesta: rozvod. Ruth s navrhovaným řešením souhlasila mnohem ochotněji, než doufal. Ale i přesto v něm zbýval nějaký nepříjemný pocit. Připadalo mu, že se nechovala docela přirozeně. Zamračil se.

„Možná si jen něco vymýšlím,“ zamumlal pro sebe, „a přesto – vsadil bych se, že mi ještě něco neřekla.“

Pátá kapitola

Užitečný džentlmen

Rufus Van Aldin právě dojedl skromnou snídani skládající se z kávy a suchého toustu – víc si nikdy nedopřával – když do místnosti vstoupil Knighton.

„Pan Goby je dole, pane, a čeká, až ho přijmete.“

Milionář se podíval na hodiny. Bylo právě půl desáté.

„Dobře,“ kývl úsečně. „Ať jde nahoru.“

Za chviličku vstoupil pan Goby. Byl to malý starší muž, ošuntěle oblečený. Jeho oči se pečlivě rozhlížely po celé místnosti, nikdy se ale nedívaly na člověka, s nímž mluvil.

„Dobré ráno, Goby,“ řekl milionář. „Posaďte se.“

„Děkuji, pane Van Aldine.“

Pan Goby se posadil, položil ruce na kolena a vážně se zadíval na radiátor.

„Mám pro vás práci.“

„Ano, pane Van Aldine?“

„Moje dcera je vdaná za Dereka Ketteringa, jak možná víte.“

Pan Goby sjel pohledem od radiátoru k levé zásuvce psacího stolu a dovolil si malý pohrdlivý úsměv. Pan Goby toho věděl skutečně hodně, ale velmi nerad to přiznával.

„Na mou radu hodlá podat žádost o rozvod. To je samozřejmě věc pro právníka. Ale ze soukromých důvodů si přeji znát co nejúplnější a nejdůkladnější informace.“

Pan Goby pohlédl na ozdobnou lištu a polohlasem se zeptal:

„O panu Keteringovi?“

„O panu Ketteringovi.“

„Dobře, pane.“

Pan Goby se zvedl.

„Kdy je pro mě budete mít připravené?“

„Spěcháte, pane?“

„Spěchám vždycky,“ odpověděl milionář.

Pan Goby se chápavě usmál na krbovou mřížku.

„Řekněme tedy ve dvě odpoledne, pane?“ zeptal se.

„Výborně,“ schválil to jeho společník. „Na shledanou, Goby.“

„Na shledanou, pane Van Aldine.“

„Velice užitečný člověk,“ prohlásil milionář, když Goby vyšel ze dveří a dovnitř vstoupil tajemník. „Ve svém oboru je to specialista.“

„A jaký je ten obor?“

„Informace. Dejte mu čtyřiadvacet hodin a předloží vám kompletní přehled o soukromém životě arcibiskupa z Canterbury.“

„Skutečně užitečný chlapík,“ řekl Knighton s úsměvem.

„Už mi jednou nebo dvakrát užitečný byl,“ potvrdil Van Aldin. „Tak, Knightone, a teď jsem připraven pracovat.“

Během příštích několika hodin vyřídili v rychlém sledu řadu obchodních záležitostí. Bylo půl jedné, když zazvonil telefon s informací pro pana Van Aldina, že přišel pan Kettering. Knighton se podíval na Van Aldina a přeložil do telefonu jeho krátké kývnutí.

„Požádejte pana Ketteringa, ať jde nahoru, prosím.“

Tajemník posbíral papíry a odešel. S návštěvníkem se minuli ve dveřích a Derek Kettering ustoupil stranou, aby Knighton mohl vyjít. Pak vstoupil a zavřel za sebou.

„Dobré ráno, pane. Slyšel jsem, že mě naléhavě sháníte.“

Lenivý hlas s náznakem mírné ironie ve Van Aldinovi probudil vzpomínky. Ten hlas měl své kouzlo – měl ho odjakživa. Změřil si zetě pronikavým pohledem. Dereku Ketteringovi teď bylo třicet čtyři, byl štíhlé postavy a měl snědou úzkou tvář, která dokonce ještě stále měla v sobě cosi neurčitě chlapeckého.

„Pojďte dál,“ řekl Van Aldin. „Sedněte si.“

Kettering sebou plácl do křesla a podíval se na svého tchána s výrazem pobavené tolerance.

„Dlouho jsem vás neviděl, pane,“ podotkl přátelsky. „Asi dva roky, řekl bych. Už jste mluvil s Ruth?“

„Včera večer,“ kývl Van Aldin.

„Vypadá dobře, ne?“ podotkl jeho zeť zlehka.

„Nevěděl jsem, že to máte dost příležitostí posoudit,“ opáčil suše Van Aldin.

Derek Kettering povytáhl obočí.

„No, občas se potkáme ve stejném nočním klubu, víte?“ odpověděl ležérně.

„Nebudu chodit kolem horké kaše,“ prohlásil Van Aldin stručně. „Doporučil jsem Ruth, aby podala žádost o rozvod.“

S Derekem Ketteringem to zřejmě ani nehnulo.

„Jak drastické!“ podotkl. „Nevadí vám, když si zapálím, pane?“

Zapálil si cigaretu, vyfoukl kouř a nonšalantně dodal:

„A co na to Ruth?“

„Ruth se hodlá mou radou řídit,“ odpověděl její otec.

„Skutečně?“

„Víc mi k tomu neřeknete?“ obořil se na něj Van Aldin zostra.

Kettering odklepl popel do krbu.

„Víte, já si myslím,“ odpověděl, jako by se ho to netýkalo, „že dělá velkou chybu.“

„Z vašeho hlediska nepochybně ano,“ odpověděl zachmuřeně Van Aldin.

„Ale no tak,“ odpověděl jeho zeť, „neberme to tak osobně. Já jsem nemyslel ani tak na sebe jako na Ruth. Víte přece, že chudák můj starý tatík už tu moc dlouho nebude. Všichni doktoři to říkají. Pro Ruth by bylo lepší, aby ještě pár let vydržela. Pak zdědím titul a ona bude paní na Leconbury. Proto si mě přece vzala.“

„Ty vaše zatracené drzosti nebudu snášet!“ zařval Van Aldin.

Derek Kettering nehnul brvou, jen se usmíval.

„Souhlasím s vámi. Je to staromódní představa,“ řekl. „Titul dneska nemá žádnou cenu. Ale Leconbury je hezké a starobylé místo. A my jsme koneckonců jeden z nejstarších rodů v Anglii. Když se se mnou Ruth rozejde, bude pro ni nepříjemné, kdybych se třeba znova oženil a na Leconbury vládla místo ní jiná žena.“

„Já mluvím vážně, mladý muži,“ řekl Van Aldin.

„Ale to já taky,“ odpověděl Kettering. „Jsem na tom finančně momentálně dost mizerně; ocitnu se v nepříjemné kaši, když se se mnou Ruth rozvede. A koneckonců, když to vydržela deset let, proč by neměla vydržet ještě chvíli? Dávám vám své čestné slovo, že stařík už nemůže být naživu déle než tak rok a půl. A jak jsem už říkal, byla by škoda, kdyby Ruth nedostala to, proč si mě vzala.“

„Naznačujete, že si vás moje dcera vzala kvůli titulu a postavení?“

Derek Kettering se zasmál, ale pobaveně to neznělo.

„Nemyslíte si přece, že to byl sňatek z lásky?“ zeptal se.

„Vím,“ řekl Van Aldin pomalu, „že v Paříži před deseti lety jste mluvil úplně jinak.“

„Skutečně? Možná ano. Ruth byla velmi krásná. Připadala mi jako anděl nebo světice, jako kdyby sestoupila z výklenku v kostele. Měl jsem tenkrát, pokud si vzpomínám, nejlepší úmysly obrátit list, usadit se a žít podle všech tradic anglického domácího života s krásnou ženou, která mě miluje.“

Zasmál se znovu a znělo to ještě méně upřímně.

„Ale vy tomu asi nevěříte, co?“ zeptal se.

„Já ani v nejmenším nepochybuji o tom, že jste si Ruth vzal pro peníze,“ řekl Van Aldin nevzrušeně.

„A ona si mě vzala z lásky?“ zeptal se Kettering ironicky.

„Samozřejmě,“ odpověděl Van Aldin.

Derek Kettering si ho chvilku měřil a potom zamyšleně kývl.

„Vidím, že tomu věříte,“ řekl. „Já jsem tomu tehdy věřil také. Mohu vás ale ujistit, můj drahý tcháne, že mě ty iluze brzo přešly.“

„Nevím, na co narážíte,“ odsekl Van Aldin, „a je mi to jedno. Zacházel jste s Ruth hanebně.“

„To ano,“ souhlasil Kettering ochotně, „ale ona něco vydrží, víte? Je to vaše dcera. Pod tou růžovobílou měkkou slupkou je tvrdá jako žula. O vás se vždycky vědělo, že jste tvrdý chlap, co jsem tak slyšel. Ale Ruth je ještě tvrdší než vy. Vy máte přinejmenším jednoho člověka radši než sebe. To Ruth neměla a nikdy mít nebude.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Záhada Modrého vlaku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.