Přeložila Šárka Kadlecová

Danielle Steel

TURNING POINT

Copyright © 2019 by Danielle Steel

Cover Design: James Annal, Pan Macmillan Art Department

Main image © Carlos Sanchez Pereyra/Getty Images;

Ambulance © Pascal Le Segretain/Getty Images;

Sky © Shutterstock

All rights reserved.

Translation © 2021 by Šárka Kadlecová

ISBN 978-80-249-4641-2

Mým báječným, tolik milovaným dětem

Beatie, Trevorovi, Toddovi, Nicky, Samantě,

Victorii, Vanesse, Maxxovi a Zaře.

Ať jsou pro vás všechny pohromy a překážky

bodem zlomu a požehnáním.

Buďte stateční a moudří, a kéž máte to štěstí,

že budete obklopeni lidmi, kteří vás budou milovat

a podporovat.

A ať vám vaše rozhodnutí přinesou to, co jste chtěli,

a nakonec vás odmění.

Mám vás moc ráda,

máma / D. S.

1

Bill Browning měl pátou hodinu službu na pohotovosti v Sanfranciské všeobecné a traumatologické nemocnici manželů Zuckerbergových a právě odoperoval za ten den už třetí střelné zranění. Tenhle se z toho dostane, první pacient také přežil, ale zemřel ten druhý, šestnáctiletá oběť války sanfranciských gangů a drog, s nimiž gangy obchodují. Byl Boží hod vánoční, ale v Sanfranciské všeobecné se pracovalo tak jako jindy. Dostávali nejtěžší případy ve městě. Přivážela je záchranná služba a policie nebo je k nim transportoval vrtulník, když v jejich oblasti došlo k dopravní nehodě na dálnici či k jakékoli jiné větší havárii. Byli vybavení na hromadný příjem, jak se tomu v jeho oboru říkalo. Sanfranciská všeobecná byla nejlepší nemocnicí v oblasti na těžké úrazy. Byla to veřejná instituce s výhodami soukromého financování, spolupracovala s Ministerstvem zdravotnictví a lékařskou fakultou Kalifornské univerzity v San Franciscu. Pod lékařskou fakultu Kalifornské univerzity spadali i všichni doktoři, kteří v Sanfranciské všeobecné pracovali, což nemocnici pomáhalo udržet si vysoký standard. Sloužila jako fakultní nemocnice a ze soukromých dotací se tu postavila nová budova, čímž se zdvojnásobila kapacita traumatologického oddělení a počet pacientů, které zde zvládli ošetřit, stoupl na tři stovky. Starý pavilon zůstal v provozu.

Původní budova neblaze proslula svou pochmurností. Téměř všechny dveře se v ní musely odmykat elektronickými přístupovými kódy. Stávalo se, že na pohotovost přivezli zraněné oběti soupeřících gangů, a ty po sobě střílely nebo vytáhly zbraň na zaměstnance nemocnice a ohrožovaly je. Navzdory detektorům kovů se občas některým návštěvníkům podařilo propašovat zbraň dovnitř. To byl, vedle jedněch z nejhorších naléhavých případů a úrazů ve městě, další prvek, se kterým si zdravotnický personál v Sanfranciské všeobecné musel umět poradit.

Péče o zraněné byla jejich silnou stránkou. Bill Browning byl primářem úrazového oddělení a o hlavních svátcích si většinou bral službu na pohotovosti, jelikož neměl nic jiného na práci. Dával tak dar svým kolegům, neboť jim tím umožnil, aby mohli být doma se svými rodinami. Pro Billa neměly svátky žádný význam, pokud u sebe neměl svoje děti. Bylo mu právě devětatřicet a na úrazy se specializoval po celou svou lékařskou kariéru. Na Boží hod byl v nemocnici jediným služebně starším doktorem a tak tomu mělo být i na Nový rok. Dcery míval u sebe na Vánoce pouze každý druhý rok a ten letošní je trávil bez nich.

Ve starém pavilonu sestry rozvěsily v ordinaci i čekárně řetězy a další sváteční výzdobu, ale nezdálo se, že by to někdo ocenil. Velká část pacientů byla příliš vážně zraněna a jejich příbuzní byli moc rozrušení, než aby se zajímali o poněkud skličující důkazy svátků rozmístěné po oddělení. S chřipkou, otravou jídlem, bronchitidou či vymknutým kotníkem se obvykle jezdilo do jiných nemocnic. V Sanfranciské všeobecné přijímali jen ty nejtěžší úrazy a k tomu se potýkali se stálým přísunem lidí bez domova, které sem přivážela policie, kdykoli se někdo z nich zranil nebo onemocněl. Pro zdravotnický personál to byla náročná práce a pro studenty Kalifornské univerzity cenná zkušenost. Bill Browning tu za svou kariéru na pohotovosti úrazového oddělení viděl v podstatě všechno, co jsou lidé schopni způsobit sami sobě i jeden druhému. Už ho nic nešokovalo. Ale pořád ještě ho skličovaly oběti gangů. Jejich smrt byla tak zbytečná, bylo to takové mrhání, dokonalá ukázka zmařených mladých životů. Ani ne před dvěma hodinami podepsal úmrtní list šestnáctiletému chlapci.

Od deseti dopoledne se za těch pět hodin, kdy byl ve službě, neposadil ani nezastavil. Byl to hrozný způsob trávení Vánoc, ale jeho holčičky, Philippa, které se říkalo Pip, a Alexandra neboli Alex, byly v Londýně, kde žily se svou matkou. Jedné bylo devět a té druhé sedm. Jejich matka, Athena, byla Britka a ze San Francisca odletěla, jakmile byly Alex tři týdny a pediatr jí dovolil vydat se s novorozenětem na tak dalekou cestu. Nemohla se dočkat, až bude odsud. Jejich manželství vzalo za své dávno předtím, ačkoli se ho Bill ze všech sil snažil udržet a přesvědčoval Athenu, ať jim dá ještě šanci. Jenže jejich svazek byl od počátku odsouzený k zániku.

Po rozvodu se Bill víc než kdy dřív ponořil do práce. Svoje holčičky nevídal ani zdaleka dost často. Míval je u sebe v létě na měsíc a každý druhý rok na Vánoce, a kdykoli se mu podařilo najít si čas, létal za nimi na pár dní do Londýna. Za ním do San Francisca jeho bývalá manželka dcery nerada pouštěla. Byli rozvedení šest let a rok po jejich rozvodu se znovu vdala. Vzala si britského lorda a měla s ním dvojčátka, teď už dvouleté chlapečky. Její druhý manžel, Rupert, byl přesně tím, koho si měla vzít hned napoprvé. O Billovi její příbuzní mluvili jako o „tom Američanovi“ a pokládali ho za její „mladistvou nerozvážnost“.

Atheně bylo třiadvacet, když se v New Yorku seznámili. Bill byl zrovna během své praxe na týdenní návštěvě u svých rodičů. Po vystudování lékařské fakulty v Columbii sice nastoupil na praxi do Stanfordovy nemocnice, ale nakonec odešel do San Francisca, protože mu tam nabídli práci ve Všeobecné nemocnici. Nebylo to žádné prestižní zaměstnání ani teplé místečko, ale bylo to přesně to pravé místo na traumatologii, které se chtěl věnovat. Na New Yorku ho nic nelákalo. V San Franciscu se mu zamlouvalo místní podnebí i skutečnost, že tam ve volném čase mohl po celý rok provozovat venkovní sporty, turistiku, windsurfing a jachting. A především se mu líbila nemocnice, v níž pracoval, a to, jaké v ní ošetřoval pacienty.

Jeho rodiče patřili k elitní, snobské společnosti, v níž se odjakživa cítil nesvůj a které se za každou cenu vyhýbal. Když byl u nich na návštěvě, podvolil se jejich nátlaku a neochotně souhlasil, že s nimi půjde na večírek, na němž se pak seznámil s Athenou. Bylo mu devětadvacet a podlehl jejímu kouzlu. Athena byla úchvatně krásná a poněkud výstřední prostopášnice a rebelka. Vyrůstala ve vytříbeném, oslnivém světě mezinárodní smetánky a byla v New Yorku na návštěvě u přátel.

Bill se zamiloval až po uši. Aby mohl jejich vášnivý románek pokračovat, přijela za ním Athena o měsíc později do San Francisca, a už tam zůstala. Bill měl v nemocnici dlouhé směny, ale kdykoli nepracoval, trávili většinu času v posteli nebo provozováním jeho oblíbených sportů, které Athenu učil. Pro ni byl jejich vztah vzrušující a exotický. Bill se v ničem nepodobal mužům, jaké znala. Byl upřímný, poctivý a skromný a tvrdě pracoval. Ona byla divoká a sexy a měla pro něj kouzlo neznámého. Když po půl roce otěhotněla, udělali si prodloužený víkend a odletěli do Londýna, nastínit situaci jejím rodičům. Bill požádal o její ruku, což chtěl stejně jednoho dne udělat, jen to přišlo dřív, než plánoval. Byli diskrétně oddáni, ale ani jednu z rodin jejich rozhodnutí nepotěšilo. Jejím příbuzným připadal Bill moc nudný, jeho rodině se zdála Athena příliš divoká.

Po dalších šesti měsících se jim narodila Pip a Bill koupil viktoriánský dům v údolí Noe, kde mohli žít společně jako skutečná rodina. Její rodiče jim z Londýna poslali chůvu, aby Athena nebyla doma uvázaná, a ona často létala do Anglie za svými sestrami, rodiči a přáteli. K Billovi, jejich děťátku a životu v San Franciscu se pokaždé vracela s o něco menším nadšením. V ospalém San Franciscu se cítila jako ryba bez vody.

Když se tehdy večer poznali, stačilo Atheně pouhých pět minut na to, aby se do Billa zamilovala, a necelý rok jí pak trvalo, než si uvědomila, co provedla, a jak jsou každý jiný. Bill v jejím životě představoval spíš zajížďku než cíl, a když se první rok jejich soužití chýlil ke konci, začínala už mít o jejich manželství vážné pochybnosti. Tou dobou byla v šestém měsíci těhotenství a miminko je na čas sblížilo. Pro Billa byl jejich společný život přesně tím, po čem toužil. Měl útulný viktoriánský domek ve slušné čtvrti s ženou, kterou miloval, a rozkošným děťátkem. Athena byla naproti tomu jako exotický ptáček lapený v kleci v cizí zemi. Od narození Pip neuplynul ani rok, a Billa přestala milovat. Podruhé otěhotněla nedopatřením, když bylo Pip patnáct měsíců a opili se na večírku. Valnou část druhého těhotenství trávila létáním za starými známými do Londýna a do San Francisca k Billovi se vracela čím dál sklíčenější. Jeho rodiče ji nikdy neměli rádi a trápilo je, co si na sebe upletl, ale on byl přesvědčený, že se Athena časem usadí a zvykne si na život v manželství. Vedl dlouhý rozhovor s jejím otcem a ten mu poradil, ať se vzdá lékařské kariéry, přestěhuje se do Anglie a nastoupí do přepravní společnosti jejich rodiny, pokud chce manželství zachránit. Z Atheny prý nikdy nebude Kaliforňanka a Bill je jediný, kdo to odmítá vzít na vědomí. Tři týdny po narození Alex odvezla Athena obě holčičky do Anglie a strávila léto se svými sestrami a přáteli v domě svých rodičů v jižní Francii. Koncem léta Billovi zavolala, že se už nevrátí a chce se rozvést. Bill byl zdrcený a pokoušel se jí to rozmluvit, ale bylo to marné, protože tou dobou už chodila s Rupertem. Na jihu Francie spolu prožívali letní románek.

Athena a Rupert společně vyrůstali a byli ze stejného těsta. Rupert byl tak jako její otec britský lord a vedl stejně nevázaný a bujný život jako Athena. Ta hodila za hlavu tři roky v Kalifornii a už se tam nikdy nevrátila. Bill bydlel v domě v údolí Noe, dokud neproběhl rozvod, o který Athena požádala, protože stále doufal, že si to rozmyslí. Nerozmyslela. Nakonec ten hezký domek prodal a přestěhoval se do menšího bytu na Embarcaderu, s výhledem na záliv a most Bay Bridge a druhou ložnicí pro děvčata, až ho přijedou navštívit. Byt byl střídmý a skrovně zařízený a i po pěti letech v něm Bill pořád bydlel. Nikdy se neobtěžoval jeho zařizováním až na zcela základní věci z IKEA, včetně růžové ložnice pro dcerky. Zbytek bytu se zdál tak sterilní a prázdný, jak si sám připadal.

Když ho teď děvčata přijížděla v létě navštívit, trávili většinu času na cestách. Bill je bral do Yosemitského národního parku, kde tábořili u jezera Tahoe, jezdil s nimi na výlety, vozil je do Disneylandu a dělal všechno to, co dělají rozvedení otcové, když se ze všech sil snaží vybudovat si ke svým dětem nějaký vztah a mají na to příliš málo času. Holčičky už považovaly, tak jako jejich matka a nevlastní otec, za svůj domov Anglii a milovaly svoje nevlastní bratříčky. Bill se jim pokoušel vštípit myšlenku, že by jednoho dne mohly studovat vysokou školu ve Spojených státech, a Pip to trochu zaujalo, ale do té doby ještě zbývalo devět let. Zatím s nimi trávil v létě ten jejich společný měsíc, tu a tam nějaký víkend, když za nimi mohl zaletět do Londýna, a každý druhý rok Vánoce. Po zbytek času měl svou práci. Byl pevně přesvědčený, že nic víc nepotřebuje. Po Atheně mu do života nevstoupila žádná žena, která by pro něj něco znamenala, a pomalu si začínal uvědomovat, že se k sobě vůbec nehodili. Říkal si, že mu na ní už nezáleží, a namlouval si, že kvůli rozvodu nezatrpkl. Vždyť ji už několik let nemiloval. Srdce mu zlomila tím, že odešla s jejich dcerami. Jeho životní láskou teď byly Pip a Alex. Jinak ochotně přiznával, že je workoholik, a neviděl na tom nic špatného.

Díky tomu, že neměl žádnou manželku ani přítelkyni, mohl věnovat víc času práci a svým dětem, pokud se s nimi mohl vidět. Nepřál si, aby mu do jeho vztahu s nimi kdokoli zasahoval, což by nová partnerka mohla. Se svým bratrem a rodiči v New Yorku se vídal jen zřídka. Svět, do jakého patřili, neměl nikdy rád a vyhýbal se mu od chvíle, kdy nastoupil na lékařskou fakultu. Jeho bratr byl advokát se zaměřením na antimonopolní právo a s politickými ambicemi. Oženil se s právničkou, která se zabývala především kauzami týkajícími se ochrany životního prostředí. Vedli pestrý společenský život. Billovi rodiče patřili v New Yorku k vládnoucí společenské třídě, což jeho nikdy nezajímalo. Sám se spokojil s mnohem skromnějším životem v San Franciscu, kde svůj čas trávil v nemocnici, v níž pracoval, a pobytem na čerstvém vzduchu. Pro takový život se v mládí rozhodl a dodnes mu to vyhovovalo.

Když byl malý, vadilo mu, že je jeho rodina slavná, a pořád ještě se s tím nedokázal smířit. Jeho bratr z toho těžil, že se mohl ohánět rodinným jménem a konexemi. Byli každý úplně jiný. Jejich rodičům Bill málem připadal jako nějaký odpadlík či odrodilec. Neměli pochopení pro jeho skromný život a obyčejnou práci. V New Yorku by ho ve zdravotnictví čekala zářná budoucnost, ale o to on nikdy nestál. Pro něj byla tím, co vždycky chtěl dělat, péče o lidské trosky a postřelené pacienty, která byla v úrazovém oddělení Sanfranciské všeobecné prakticky na denním pořádku. Ve světě, v němž se v San Franciscu pohyboval, jméno jeho rodiny nic neznamenalo a i to Billovi vyhovovalo. Po rozvodu se z něj stal tak trochu samotář. Kdykoli do nemocnice nastoupila nová sestřička či studentka na praxi, obdivovaly jeho hezký vzhled, ale on jim ve službě ani po ní nevěnoval žádnou pozornost. Zajímal se jen o svou práci a svoje dvě dcery. O jeho soukromém životě tu nikdo nic nevěděl, což bylo přesně to, co si přál.

Jeho milostný život po rozvodu za moc nestál. Občas si zašel na nějakou povrchní schůzku, ale nic víc. Litoval jedině toho, že jeho rodiče skoro neznají jeho dcery. Svůj podíl na tom měla Athena, ale ani jeho rodiče nevyvinuli žádné zvláštní úsilí. Jejich nechuť k bývalé snaše se přenesla na její děti. Když byli v Evropě a zbylo jim trochu času, zašli si s děvčaty v Londýně na svačinu. Ale povětšinou se jim to zrovna nehodilo, nebo jim to Athena nějak překazila. Plánování s ní nikdy nebylo jednoduché. Byla pořád stejně nespolehlivá a nerada se k něčemu zavazovala, a tak Pip a Alex ke svým americkým prarodičům nikdy doopravdy nepřilnuly, jen ke svému otci, kterého sice vídaly velmi zřídka, ale pokaždé se na něj moc těšily. Bill jim několikrát týdně telefonoval a snažil se mít přehled o všem, co dělají. Nebylo snadné udržovat plnohodnotný vztah s dětmi, které žily téměř deset tisíc kilometrů od něj. Jak bylo u děvčat z dobrých rodin v Anglii zvykem, Pip měla za dva roky nastoupit do internátní školy, a už se nemohla dočkat. Čas i vzdálenost hrály proti Billovi a on dělal, co mohl, aby ten handicap dorovnal. Létal za nimi do Londýna na prodloužené víkendy, kdykoli mu to dovolil jeho nabitý program. Jenže poslední dobou je často zaměstnávaly jejich kamarádky a najít vhodný čas bylo každým rokem těžší a těžší.

Jak den ubíhal, bylo na pohotovosti čím dál rušněji. Ze čtvrti Tenderloin přivezla sanitka starého pána s infarktem a Bill ho poslal rovnou na koronární jednotku. Drogově závislého bezdomovce, jemuž se do nedávno amputované končetiny dostala ošklivá infekce, poslal na chirurgii, aby ho tam prohlédl lékař, který byl ve službě, a dítě, u něhož se vyskytlo podezření na zánět mozkových blan, nechal přesunout na dětskou jednotku intenzivní péče, kde mu udělají lumbální punkci. Přivolal neurochirurga k ženě v kómatu po zranění mozku, které utrpěla při dopravní nehodě. Tak vypadal jeho běžný pracovní den. Běhal z ordinace do ordinace a cestou se ještě zastavil, aby si popovídal se starou paní, která spadla ze schodů a nebyla ani tak zraněná, jako otřesená. Nějakým zázrakem si nezlomila kyčel a Bill ji trpělivě uklidňoval. V nemocnici měli skvělé oddělení péče o seniory, to nejlepší ve městě, takže ho pacientům rád doporučoval. S hospitalizovanými pacienty Bill jednal tak vřele a nenuceně, až to vzbuzovalo dojem, že si s nimi jen nezávazně povídá, ačkoli je ve skutečnosti pozorně sledoval a pátral u nich po příznacích skrytých potíží, které by se mohly projevit navíc k těm už zřejmým. Všechny sestry ho obdivovaly a vážily si ho. Ať jednal s kýmkoli, každému pacientovi věnoval maximální péči a pozornost. A na rozdíl od mnoha jiných doktorů se nepředváděl a nenaparoval. Byl to od přírody laskavý člověk.

„Páni… kdo je ten krásný princ, který má dnes službu?“ ptala se sestra, která tu byla jako výpomoc na svátky, jedné ze stálých zaměstnankyň, když spolu přecházely z jedné ordinace do druhé. Bill měl tmavé vlasy a přívětivé, čokoládově hnědé oči a v lékařském plášti vypadal urostle. Když mluvil s tou devadesátiletou paní, která spadla ze schodů, jeho úsměv prozářil celou místnost. Zastupující sestra ho přitom pozorně sledovala a právě na to poznamenala, jaký je fešák.

„To je vedoucí úrazového. O svátcích vždycky pracuje,“ vysvětlila jí stálá pohotovostní sestra. „Nedělej si velké naděje. Pracuju tady deset let a ještě jsem neslyšela, že by chodil s nějakou kolegyní. Je uzavřený.“

„Je ženatý?“ vyzvídala zastupující sestra. Bill byl příliš atraktivní, než aby to nechala jen tak být.

„Myslím, že je rozvedený. Musí být, vzhledem k tomu, jak dlouho zůstává v práci. Je to prostě klasický workoholik. Tady to ani jinak nejde. Mám dojem, že má děti někde hodně daleko, v Austrálii či na Novém Zélandu, kde přesně už nevím. Proto dělá o svátcích.“

„To znamená, že nemá ani přítelkyni,“ opáčila zastupující sestra s nadějí v hlase.

„Nebo ji velmi zanedbává. Na úrazovém je šílená pracovní doba. Najdi si nějakého slušného dermatologa, ti nemají každou chvíli pracovní pohotovost,“ dobírala si ji stálá sestra. „Pracovala jsem s ním o Vánocích a na Nový rok už před dvěma lety. A každý rok si bere službu na Díkuvzdání.“

„Nejspíš ještě nepoznal tu pravou,“ prohlásila zastupující sestra. Měla svou hlavu, ale stálá sestra věděla, že jí to u Billa nebude nic platné.

„No, jak myslíš.“ Uklízely ordinaci a zrovna přecházely k další kóji, když Billa odvolali kvůli dalšímu střelnému zranění. Šlo o osmnáctiletého chlapce, který zemřel, než ho Bill stačil ošetřit. Přivezla ho policie a Bill pro něj nemohl nic udělat. Chlapec už cestou téměř vykrvácel ze střelných ran do hrudi a do břicha. Bill byl sklíčený, když šel na sesternu vyplnit papíry. Byla to druhá smrtelná střelná rána za jediný den. Uvědomili chlapcovu rodinu, ale ta ještě nepřišla. Pro ně to budou hrozné Vánoce. Bill vzhlédl a spatřil stejného policistu jako předtím. Policista pochopil, co papíry v Billově ruce znamenají, a zavrtěl hlavou.

„Byl ještě dítě,“ poznamenal. Střelec uprchl, než se policie dostala na místo.

„To jich je většina,“ prohlásil Bill se zachmuřeným výrazem. Zatím ho už pagerem volali do další ordinace. Když vzápětí odcházel, policista za ním zavolal: „Veselé Vánoce, doktore.“

Bill mu zamával z chodby. „Jasně, vám taky.“ Připomnělo mu to, že se má podívat na hodinky. Jeho dcery byly ve švýcarském Gstaadu, v horské chatě, kterou si na svátky pronajal Rupert. V San Franciscu teď byly čtyři hodiny odpoledne, ve Švýcarsku jedna v noci. Pip a Alex už budou spát, po rušném Božím hodu se svou matkou, nevlastním otcem a nevlastními bratříčky. Bill jim telefonoval na Štědrý den o půlnoci, což pro ně bylo devět ráno o prvním svátku vánočním. Za osm hodin jim hodlal zavolat znovu. Měl tak něco, na co se mohl těšit, když bral kartu a vcházel do další ordinace. Bylo už jasné, že to bude dlouhá noc. Ale na jejím konci ho čekal jako odměna rozhovor s dcerami. Neviděl se s nimi od září, ačkoli doufal, že je brzy zase navštíví. Žil od jedné návštěvy ke druhé a pro svou práci. To byla cesta, po jaké se vydal, a nikdy toho nelitoval. Dokud měl Pip, Alex a úrazové oddělení v Sanfranciské všeobecné, nebylo nic, co by mu chybělo.

Stephanie Lawrenceová byla na Boží hod vzhůru od šesté hodiny ranní, kdy jim jejich dva chlapečci, Ryan a Aden, jeden čtyřletý a druhý šestiletý, vpadli do ložnice a jí a jejímu manželovi skočili do postele. Miniatury autíček a cukrové hůlky, které dali v noci chlapcům do vánočních punčoch v jejich pokoji, je očividně zabavily jen na pár minut. Když k nim lezl Ryan, měl od cukrovinek upatlané ručičky i obličej a Andy ještě v polospánku zaúpěl.

Den předtím byli Stephanie a Andy do tří v noci na nohou, chystali chlapcům hračky a připevňovali pomocná kolečka na nová kola. Většinu věcí pořídili přes internet, protože Stephanie neměla nikdy čas na nákupy. Chlapci se nemohli dočkat, až se půjdou dolů podívat, co jim tam nechal Santa Claus. Andy otevřel jedno oko a podíval se na svou ženu.

„Kolik je hodin?“ Byla ještě tma a působilo to, jako by byla hluboká noc.

„Šest hodin a deset minut,“ odpověděla Stephanie, natáhla se k němu a políbila ho. Andy ji vzal kolem ramen a pak se překulil na záda. Chlapci zatím vřískali nadšením.

Bydleli ve starém, ale příjemném domě ve čtvrti Upper Haight. Koupili ho předtím, než se fakultní nemocnice Kalifornské univerzity přestěhovala do Mission Bay. Dřív to měla Stephanie do práce jenom pár bloků. Cesta do nového areálu jí zabírala víc času, ale dům si zamilovali, a tak v něm zůstali, i když to pro Stephanii znamenalo delší dojíždění.

V nemocnici Kalifornské univerzity Stephanie pracovala jako traumatoložka. Byla to ve městě jedna z nejvýznamnějších fakultních nemocnic, srovnatelná s klinikou Stanfordovy univerzity, kde Stephanie studovala. Andy byl novinář a spisovatel na volné noze. Když se brali, měl stálé zaměstnání v Chroniclu, místních novinách, ale když Stephanie během své praxe v nemocnici Kalifornské univerzity otěhotněla, dobrovolně se nabídl, že zůstane s Adenem na rodičovské dovolené, přestože to pro něj byla obrovská oběť. Doufal, že za svoje články o krizi velkých měst jednoho dne získá Pulitzerovu cenu, a otcovské povinnosti mu tyhle plány hatily. Ale chtěl Stephanii podporovat v její práci, a tak svou vlastní kariéru odsunul na druhou kolej. Aby mohl psát aspoň pár hodin denně, najali si na částečný úvazek hospodyni. Tohle uspořádání šest let jakž takž fungovalo, jenže jak Stephanie postupovala ve své kariéře, neměla na chlapce víc času. Měla ho naopak čím dál méně a starost o ně zůstávala prakticky výhradně na Andym. Ten syny miloval, ale nezbýval mu už skoro žádný čas na psaní. A Stephanie pracovala usilovněji než kdy dřív. Jejím tajným cílem, o němž kromě Andyho nikdo nevěděl, bylo stát se jednoho dne primářkou úrazového oddělení. V pětatřiceti letech měla za sebou praxi na neurologii a úrazovém. Andy byl stejně starý.

Psal články do místních a kalifornských novin a časopisů. Jeho kariéra neodstartovala tak, jak doufal. Mluvil o tom, že jednou napíše román, ale ještě nic nenapsal a Stephanie pochybovala, že někdy napíše. Byl sice nadaný novinář, jenže nebyl tak cílevědomý jako ona a od psaní ho rozptylovala péče o chlapce, což si Stephanie vyčítala. Byli oba vytížení a bylo těžké najít čas na všechno. Stephanie se hojně zapojovala do dění v nemocnici, a to z jejího času ukrajovalo další hodiny. I toho dne jí v poledne začínala pracovní pohotovost, ačkoli Stephanie doufala, že ji do služby nepovolají. Chtěla den strávit s Andym a chlapci.

Oba žili v San Franciscu od narození, třebaže se v dětství nikdy nesetkali. Stephanie vyrůstala v Marinu, v rodině lékaře a chodila na soukromé školy. Nejprve to byla Marinská venkovská denní, po té následovala Bransonská střední, pak vysokoškolské studium na Kalifornské univerzitě v Berkeley, kde promovala s předstihem, lékařská fakulta na Stanfordově univerzitě a praxe na Kalifornské univerzitě v San Franciscu. Andy chodil do státních škol a žurnalistiku vystudoval na Kalifornské univerzitě v Los Angeles. Seznámili se, teprve když se Andy přestěhoval zpátky do San Francisca, kde pracoval v Chronicle, a Stephanie nastoupila na praxi. Celkem spolu byli deset let, tři před svatbou a sedm po ní. Jejich manželství by bylo šťastné, kdyby Andy Stephanii neustále nevyčítal, že tráví s chlapci málo času. Stephanie na tom coby vytížená lékařka na úrazovém oddělení nemohla moc změnit. Zdálo se, že chlapci pro to mají větší pochopení než jejich otec, který jí v jednom kuse připomínal, o co všechno přichází. Z jejich poslední vánoční besídky musela odejít kvůli naléhavému případu. Na mostě Golden Gate Bridge narazil náklaďák do školního autobusu a do nemocnice Kalifornské univerzity přivezli deset zraněných žáků. Aspoň před svým odchodem viděla Adena na pódiu zpívat „Jingle Bells“. Nikdy nevěděla, co dělat dřív, jestli se věnovat své práci, manželovi, či dětem. Andy nepočítal s tím, že bude tolik vytížená, až její kariéra odstartuje. A pro ni samotnou bylo skloubit všechny role těžší, než čekala.

V práci měla vynikající pověst, byla uznávaná a oblíbená. Tvrdě dřela a byla rozený vůdce. Dbala na to, aby si dobře osvojila všechny nejnovější lékařské postupy, a navzdory tomu, že měla malé děti, zůstávala v práci déle než kdokoli z kolegů na jejím oddělení. Vzala si tři týdny volna po porodu Adena a dva, když se jí narodil Ryan. Nebylo žádným tajemstvím, že je pro ni hlavní její kariéra, třebaže Andyho a chlapce milovala a dělala, co mohla, aby si na ně našla čas. Den nikdy neměl dost hodin a nebylo žádnou výjimkou, že už spali, když přišla domů. Andy se před ní nikdy nezapomněl zmínit o tom, jestli pro ni plakali, když je ukládal. To bylo to jediné, kvůli čemu se hádali, to, že jí posledních pár let vyčítal, jak těžce pracuje. Její práce se mezi nimi stala jablkem sváru, Andymu začínala vadit. A oba dobře věděli, že se to nezlepší, jestliže její kariéra bude stoupat.

Andy se jako první vyhrabal z postele a vzal Ryana na ramena, Aden cupital vedle nich. Stephanie si natáhla župan a vydala se za nimi. Chlapci výskali, když spatřili kola, a jezdili na nich po obývacím pokoji, až málem porazili stromeček.

„Brzděte, hoši!“ mírnil je Andy. Chlapci slezli z kola a běželi si otevřít další dárky. Stephanie je mobilem fotografovala a natáčela a pak šla připravit snídani. S Andym se dohodli, že Stephanie bude dělat snídani, když bude doma, a on bude každý večer vařit večeři. Osmažila francouzské toasty, a když chlapci otvírali poslední dárky, pokládala v kuchyni na stůl talíře. Zavolala je na snídani.

Chlapci se usadili u stolu, Stephanie uvařila kávu a podávala šálek Andymu. Aden k ní překvapeně vzhlédl.

„My nemáme slaninu, mami?“

„Jejda… promiň, na tu jsem zapomněla.“ Nezvedla se, aby svou chybu napravila, protože jí bylo jasné, že by odběhli od stolu a uháněli zpátky k novým kolům, než by slaninu stihla opéct. Uvědomovala si, že Andy by na slaninu nezapomněl. K jejím silným stránkám domácí práce nepatřily, ale nikdy netvrdila, že patří. Byla vynikající lékařka, ale jen velmi průměrná kuchařka.

Po snídani se vrátili do obývacího pokoje a Andy rozsvítil světýlka na stromku. Zdobil ho s Adenem a Ryanem. Stephanie slíbila, že na zdobení stromku bude doma, ale musela ten večer zůstat dlouho v práci, protože jim přivezli těžký úraz hlavy. Andy také pekl s chlapci perníkové chaloupky a i tehdy přišla Stephanie domů, až když byly perníčky hotové. V jednom kuse chlapcům vysvětlovala, že musí pracovat, a omlouvala se jim za to, co zmeškala.

Předchozího večera byli spolu s její sestrou a jejími dětmi na štědrovečerní večeři u jejích rodičů v Marinu a dnes měli jet do Orindy v East Bay k Andyho matce. Chlapci byli jako z divokých vajec, a jakmile mohli zase na kolo, drandili po obývacím pokoji, nebezpečně blízko u stromku. Stephanie pustila ve svém počítači vánoční koledy. S Andym byli dosud vyčerpaní z toho, jak večer předtím připravovali všechny dárky, Andy psal chlapcům dopisy od Santy a Stephanie chystala Santovi mléko a sušenky a mrkev pro soby a od všeho ukusovala. Společnými silami se jim to podařilo nějak zvládnout.

Stephanie chlapce nechala hrát si do oběda s novými hračkami a pak jim pomohla odnést všechny dárky do jejich pokoje. Zatímco se věnovala chlapcům, Andy se osprchoval a oblékl, a Stephanie se musela usmát, když ho viděla s těmi jeho pískově blonďatými vlasy a modrýma očima v černém svetru a džínách. Vypadal skvěle. Když si ho Stephanie brala, kamarádky jí ho záviděly. Na univerzitě v Los Angeles hrál jeden rok fotbal, a sice toho musel nechat kvůli zranění kolene, ale každý den, kdy byli Aden s Ryanem ve škole, se snažil chodit cvičit a pořád měl stejně široká ramena a štíhlý pas. Políbil Stephanie a na pár minut šli do své ložnice. Den se zatím vydařil a chlapci byli z dárků nadšení.

„Moje máma se nemůže dočkat, až nás večer uvidí. Doufám, že tě nepovolají do služby,“ řekl Andy s varovným pohledem.

„To já taky.“ Neměla na vybranou. Musela si napsat pracovní pohotovost, všichni ji každý rok museli mít o některých svátcích. Ale při troše štěstí si s čímkoli, co se vyskytne, na úrazovém oddělení poradí, aniž ji do toho budou muset zatahovat. Pokud jí však zavolají, Stephanie s tím nic nenadělá. Bude muset odjet. Plánovala si, jak oblékne Adena a Ryana do stejných sametových obleků, které jim koupila její tchyně, a k tomu jim dá malé červené motýlky. Slíbila Andymu, že chlapci budou mít na sobě vánoční obleky od jeho maminky.

Andy připravil k obědu sendviče a potom si chlapci hráli ve svém pokoji, a tak se on a Stephanie na půl hodinky natáhli. Odpočívali a povídali si, dokud se chlapci nepřišli podívat, co tam dělají. Andy navrhl, že jim pustí film, a než se vrátil, Stephanie usnula v županu. Bylo příjemné nemuset pár hodin nikam chodit ani nic dělat. Sama si hodlala na večeři obléknout nové šaty z černého sametu, ale na strojení se bylo ještě brzy. Počítali s tím, že z domova vyjedou v pět hodin, aby byli v šest u Andyho matky. Nechali si rezervu na dopravní zácpu na mostě. Andy byl jedináček a jeho ovdovělá matka se na svého syna a vnuky vždycky moc těšila. Stephanie se s ní neviděla dva měsíce, protože na Den díkůvzdání pracovala, a tak jel Andy s chlapci na návštěvu bez ní. Stephanie věděla, že její tchyně nechápe, proč si o hlavních svátcích nemůže vzít volno. Jenže ona opravdu nemohla, tím spíš, že bylo jejím snem stát se primářkou. Na něco takového se musely přinášet oběti, a pokud šlo o významné pozice, konkurence byla nelítostná. V nemocnici Kalifornské univerzity byla spousta schopných doktorů. Stephanie byla jedním z nich, jen byla odhodlaná vystoupat až na vrchol.

Oblékla nejdřív Ryana a Adena a pak je nechala na starost Andymu, aby se sama mohla osprchovat a ustrojit. Dlouhé blonďaté vlasy si vyčesala do úhledného drdolu v zátylku a nalíčila se, na což jen málokdy měla čas. Obula si střevíce na vysokém podpatku a nasadila zlaté náušnice. Usmívala se při pohledu na svého manžela v pohodlných kalhotách a blejzru a jejich syny v černých sametových oblecích.

Už když vcházela do místnosti, cítila, jak jí v kabelce v podpaždí vibruje telefon, a modlila se, aby to nebyla nemocnice. Vytáhla mobil, a když se na něj podívala, viděla známý kód 911 spolu s telefonním číslem úrazového oddělení. Okamžitě to zvedla. Andy napjatě sledoval její výraz a poslouchal její stranu konverzace. Stephanie jim honem nařídila, ať k případu zavolají neurochirurga ve službě, a slíbila, že tam bude za čtvrt hodiny. Andy protáhl obličej. Byl to zákon schválnosti. Kdykoli se pokusili někam odejít v době, kdy měla Stephanie pracovní pohotovost, pokaždé jí z nemocnice volali. Víc jak polovinu jejich společenských povinností plnil sám. Byl na to zvyklý, ale stejně se mu to nelíbilo. A věděl, že jeho matku bude mrzet, když k ní Stephanie nepřijde na Boží hod. Vánoce pro ni byly posvátné a pro Andyho také. Vadilo mu, že během nich Stephanie pracuje.

„Co mám říct své matce?“ ptal se podrážděně, jako by se to stalo poprvé, a nikoli už posté. Stephanie si pomyslela, že by na to už mohl být zvyklý a nemusel si to brát osobně. Měl by to být schopen vysvětlit své matce a nedělat z toho takové drama.

„Vždycky se vyplácí říkat pravdu. Měla jsem pracovní pohotovost a musela jsem odjet do nemocnice. A vyřiď jí prosím, jak moc mě mrzí, že u ní dnes večer nemůžu být.“ Myslela to upřímně, i když ji rozčilovalo, že to Andy řeší před chlapci a Aden a Ryan cítí z rodičů napětí.

„Nedokáže pochopit, proč si musíš brát pracovní pohotovost v dny, jako je ten dnešní,“ namítl Andy. Opomněl dodat, že sám to také nechápe. „Copak to nemůže udělat někdo, kdo nemá děti?“

„Děláme to všichni. Očekává se to na každém oddělení. A na úrazovém a pohotovosti je o večerech, jako je ten dnešní, obzvlášť rušno.“ Její otec byl porodník a matka z toho nikdy nedělala problém. Stephanii přišlo nespravedlivé, že Andy ho dělá. Když byla malá, chápala to. Byly tu věci, o které její otec nevyhnutelně přicházel, protože pracoval, a nikdo si na to nestěžoval. Proč by to v jejím případě mělo být jiné?

Doprovodila je k autu, a zatímco Andy usazoval Adena do dětské sedačky, připoutala na jízdu do Orindy Ryana. Zůstala stát před domem, dokud nevyjeli na příjezdovou cestu. Andy se po ní smutně ohlédl, ale neřekl ani slovo. Stephanie jim zamávala a pak šla zpátky do domu. Svlékla si nové sametové šaty a pověsila je na ramínko, oblékla si džíny a svetřík, nazula pracovní pantofle a hodila na sebe bílý plášť, na kterém měla vyšité svoje jméno. Přes hlavu si přetáhla nylonovou šňůrku se svou visačkou, popadla kabelku, nasedla do auta a zamířila k centru do Mission Bay, kde stál areál nemocnice. „Veselé Vánoce,“ řekla si nahlas. Myšlenkami už byla v práci. Cosi ji na ní uklidňovalo, snad to, že Stephanie věděla, že její práce je tím, co jí jde nejlíp. Svého manžela a děti sice milovala, ale nemocnice byla místem, kam patřila a kde se nejvíc cítila sama sebou.

Thomas Wylie stál v sesterně na pohotovosti Summitu, oaklandského areálu Zdravotnického střediska Alty Batesové, obklopený hloučkem žen. Od žen se jako balonky stoupající k nebi nesly salvy smíchu. Bylo jich tu přinejmenším šest a poslouchaly jednu z jeho historek o tom, jak byl na praxi v Chicagu, žil rok v Irsku nebo dělal dobrovolníka v Zimbabwe. Měl co vyprávět. Vedl pestrý život a dělal různorodou práci a od toho se odvíjela jeho vyprávění, z nichž byla polovina nejspíš smyšlená. Ale dovedl sestry rozesmát. Kolovaly o něm zvěsti, že spal s polovinou ženského personálu nemocnice, což byl nejspíš také výmysl, ačkoli tomu nebylo těžké uvěřit. Vypadal jako filmová hvězda. Bylo mu třiačtyřicet, ale každý mu hádal o deset let méně, protože na něm bylo cosi chlapeckého. Titul bakaláře získal na Yale, na Chicagské univerzitě vystudoval lékařství a praxi absolvoval na Kalifornské univerzitě v Los Angeles. Jednu dobu dělal i modela, aby se seznámil s modelkami, a v Oaklandu skončil náhodou, když ve Zdravotnickém středisku Alty Batesové hledali nové lékaře na úrazové oddělení, on si podal žádost a místo dostal. Středisko Alty Batesové bylo největší soukromé zdravotnické zařízení v East Bay a Thomas pracoval v Oaklandu, v areálu zvaném Summit.

Rád o sobě říkal, že je srdcem tulák, který nikde nezapustí kořeny, a zásadně nemluvil o svém dětství. Byl zkušený svůdník a přiznával, že v životě neměl vážnější, dlouhodobou známost a že o nic takového ani nestojí. Bylo o něm známo, že bere nohy na ramena, jakmile nějaká žena začne myslet jejich vztah moc vážně. Neměl chuť se ženit. Byl okouzlující, údajně skvělý v posteli a ženám nedokázal odolat, sváděl prakticky každou, která mu přišla do cesty. Když taková krátká aférka skončila, obvykle se mu dařilo udržet si s ženou, s níž spal, přátelský vztah. S oblibou říkal, že jsou ženy jeho koníčkem, protože je sbírá.

Přes to všechno ho měli rádi i jeho mužští kolegové. Byl zábavný provokatér a navzdory své nevázanosti to byl vynikající lékař a člověk, jakého je dobré mít po boku v krizové situaci. Svou lékařskou kariéru bral vážně, i když nic jiného. Jakmile šlo o ženy, byl to třídní šašek a Don Juan. Bylo těžké ho nemít rád, a třebaže některé starší, konzervativnější sestry jeho chování neschvalovaly, i je si obvykle časem získal. Nedalo se mu upřít, že je hezký a umí flirtovat.

Tři sestry tu ještě lelkovaly, ostatní se vrátily ke své práci. Na pohotovosti byl zrovna klid. Tomovi nevadilo, že musí na Boží hod pracovat, byl na to zvyklý. Neměl, kde jinde by ten den trávil, ani žádnou rodinu, a tak se o všech hlavních svátcích hlásil do služby, aby zadaní lékaři mohli být doma u svých dětí. A na pohotovosti se v uplynulých dvou hodinách nic nedělo.

„Touhle dobou už každý doma otvírá dárky,“ poznamenal Tom a na jednu z mladších sester vrhl koketní pohled. „Kdybys nebyla tak mladá a krásná, pozval bych tě k sobě a mohli bychom si užívat, ale to by mě asi zastřelil tvůj otec nebo přítel,“ škádlil ji a ona se smála. Bylo jí dvaadvacet a teprve v červnu dokončila zdravotnickou školu. Toma Wylieho přitahovaly ženy jakéhokoli věku. Bral je všechny jako snadnou kořist a měl u nich neuvěřitelný úspěch.

Laškování skončilo jako na povel, když k nim letecky dopravili šestiletého chlapce po dopravní nehodě. Jeho matka i sestra nehodu nepřežily, a zatímco jeho otce odváželi ve vážném stavu na chirurgii, Tom sestavoval tým traumatologů na chlapcovo vyšetření. Okamžitě k němu přivolal dětského neurochirurga a asistoval mu během tříhodinové operace. Chlapec byl i nadále v ohrožení života, ale po operaci se jeho stav stabilizoval. Tom v sesterně nahlásil, že v nemocnici zůstane přes noc, aby na něj dohlédl. Šel nahoru uklidnit jeho otce, ale zjistil, že ten je ještě na sále. První hodinu chodil chlapečka kontrolovat každých patnáct minut, a když pak přišel doplnit do jeho karty nějaké údaje, usmál se na jednu ze starších sester na recepci. Ta už byla na ty jeho proměny zvyklá. V přítomnosti žen sršel vtipem, ale když ho potřebovali jeho pacienti, byl z něj rázem nesmírně obětavý a svědomitý lékař.

„Co kdybys zašla ke mně, až budeme mít po službě,“ zašeptal jí a ona se na něj zazubila.

„Ráda, stačí jen říct,“ opáčila také šeptem. Tom se rozesmál a políbil ji na tvář.

„Díky bohu, že tu o mě pořád někdo stojí,“ prohlásil a obrátil pozornost zase ke kartě. Ulevilo se mu, byl si totiž už poměrně jistý, že chlapec přežije. Dětský neurochirurg odvedl dobrou práci. Uvolnil tlak v mozku, což nebylo snadné udělat tak, aby nedošlo k dalšímu poškození.

Tom Wylie byl zvláštní kombinací pečlivého lékaře a přelétavého sukničkáře. Byl to takový ten hezoun, jaký se nedá ulovit. Vemluvil se každé, o kterou stál, ale žádný z jeho vztahů neměl dlouhého trvání. Kromě vtipných historek se nikdy nesvěřoval s ničím osobním ze své minulosti. Ženy, které s ním chodily, o něm nevěděly víc než kdokoli jiný. S oblibou prohlašoval, že pro něj je manželství noční můra a že on radši bere život jako bufet, než aby měl večer co večer stejný jídelníček. Někteří ze zadaných lékařů, s nimiž pracoval, si říkali, že na tom možná něco bude.

Většina jeho kolegů s ním spolupracovala ráda, protože jim dokázal zvednout náladu při práci, která byla občas velmi krušná, a byl to pozoruhodně dobrý lékař. A z jeho obětavosti bylo zřejmé, jak moc svou práci miluje.

Wendy Jonesová trávila Štědrý večer a První svátek vánoční tak jako pokaždé za posledních šest let. O samotě. Patřilo to k tomu, že milovala ženatého muže. Tušila, co ji čeká, když se zakoukala do Jeffreyho Huntera, věhlasného kardiochirurga z lékařské kliniky Stanfordovy univerzity, kde sama pracovala v rámci programu poskytování intenzivní traumatologické a chirurgické péče dospělým i dětským pacientům s těžkými úrazy. S Jeffem se seznámila v práci, když do traumacentra přišel jeden z jeho pacientů a Wendy měla zrovna službu. Už na první pohled se do něj bezhlavě zamilovala a druhý den nato jí zavolal. Byl tak výjimečný, že jí na něm připadalo všechno neodolatelné, a když jí zavolal, lichotilo jí to.

Po jistém váhání s ním šla na oběd, ačkoli věděla, že je ženatý. Tvrdil, že jeho manželství je už léta v troskách a s manželkou plánují odluku. Jeho manželka Jane prý už měla po krk svazku s chirurgem. Byla vdaná za muže, kterého prakticky vůbec neviděla a kterému záleželo víc na jeho práci a pacientech než na ní a na dětech. Děti měli čtyři a Jeff sám připouštěl, že není pozorný manžel a otec. Jeho práce byla velmi náročná, specializoval se totiž na transplantace srdce. Nemohl jen tak všeho nechat a běžet na školní fotbalový zápas či na večírek. Tím hlavním pro něj byla jeho práce. Tvrdil, že si s manželkou žijí každý po svém a že má v úmyslu od ní do konce roku odejít. Wendy mu to věřila a později si zpětně říkala, že tomu tehdy možná věřil i on. Jenže po půlročním vztahu ho jeho manželka přesvědčila, že jejich děti jsou ještě moc malé na to, aby se jejich rodiče rozvedli. Dospěli k lepšímu vzájemnému porozumění a on s ní zůstal. A Wendy zůstala s ním. Třebaže už věděla, že to nebude mít jednoduché.

I po šesti letech byl Jeff pořád ženatý. Jeho nejmladšímu dítěti bylo jedenáct, jeho nejstarší zrovna odešlo na vysokou. Teď pro změnu tvrdil, že pro něj bude snazší rodinu opustit, až jeho nejmladší syn půjde na střední školu. Do té doby zbývaly jenom tři roky, jenže Wendy už napadalo, jestli pak nebude čekat, až bude jeho nejmladší dítě na vysoké, a jestli se vůbec někdy dočká. Stokrát si slibovala, že se s Jeffem rozejde, ale nikdy to neudělala. Jeff ji pokaždé přemluvil, ať s ním zůstane. Jeho argumenty byly vždy velmi přesvědčivé. A jeden druhého milovali.

Dobře se k sobě hodili. Oba byli lékaři a studovali na Harvardu. Její práce v traumacentru byla téměř stejně vysilující a stresující jako ta jeho. Muži, s nimiž Wendy chodila před ním, si stěžovali na její pracovní vytížení, Jeff pro to vždycky měl pochopení. Když Wendy získala na Harvardu titul bakaláře a diplom lékaře, absolvovala praxi v Massachusettské všeobecné a pak přijala skvělou pracovní nabídku ze Stanfordovy univerzity, což byla stejná cesta, po jaké se ubírala Jeffova kariéra. Jeho manželka byla dcerou velmi uznávaného chirurga, ale prohlašovala, že nechce kráčet ve stopách své matky a mít věčně nepřítomného manžela, který by nikdy nebyl po ruce a sotva znal vlastní děti. A přesto se v přesně takové situaci ocitla, byla v ní od chvíle, kdy se vzali.

Wendy si často říkala, že svou manželku možná také kdysi obalamutil planými sliby a pak zůstalo vše při starém. Jeff velmi těžce pracoval a měl tolik pacientů, že se žádné z nich nemohl víc věnovat. Jeho první starostí byli jeho pacienti a teprve pak kterákoli z obou žen v jeho životě. Víkendy trávil doma a snažil se věnovat svým dětem, se svou rodinou býval i o svátcích. Když měl čas a Wendy zrovna nepracovala, trávil u ní středeční večery. A tu a tam k ní bez varování na hodinku zaskočil po práci. Wendy s ním byla ráda, bavily ji diskuze, které spolu vedli, a líbil se jí s ním sex, díky čemuž se do něj ještě víc zamilovala, jenže v posledních pár letech se Jeff přestal zmiňovat o manželství i o tom, že odejde od své ženy. Wendy už na to sama řeč nepřiváděla, ale právě o svátcích, jako byly ty vánoční, si uvědomovala, jak málo z něj má. Nezbylo na ni nic než středeční večery, pokud je měli oba volné, a tu a tam nějaká ta hodinka. Jeff si ve svém životě všechno škatulkoval a do jedné takové škatulky si založil Wendy a očekával od ní, že tam zůstane.

Wendy si v posledních letech začínala uvědomovat, co všechno přestala dělat, protože to nemohla dělat s ním. Přestala chodit na koncerty, na operu, na balet. Co kdyby zrovna volal a chtěl se u ní zastavit? Nechtěla přijít o jeho návštěvu jen proto, že by nebyla doma. Měla ráda muzea, ale ani do nich už nechodila. A přestala se vídat se svými kamarádkami, protože měly manžele a děti a ona byla milenkou ženatého muže a styděla se za to.

Šest let se řídila jeho pravidly. Teď jí bylo sedmatřicet, měla svou práci a jeden večer v týdnu s mužem, který patřil jiné. Práce ji uspokojovala, ale to ostatní v jejím životě nikoli. Připadala si jako auto, které si Jeff bral na zvláštní příležitosti a po zbytek času ho nechával stát ladem. Chtěla by toho s ním prožívat mnohem víc, ale nemohla. Jejich uspořádání nepočítalo s žádnými víkendy ani svátky. A o Vánocích si Wendy pravidelně říkala, jak je bláhová, protože na ni skutečnost pokaždé těžce dolehla. Slibovala si, že se s ním rozejde, i když věděla, že to nedokáže. Až bude po svátcích, vrátí se jejich společné večery jednou týdně a ona bude v skrytu duše doufat, že se něco změní. Netroufala si čeřit stojaté vody, aby o něj nepřišla. A tak sbírala drobky a namlouvala si, že to je plnohodnotné jídlo.

V jejích očích se mu žádný jiný nemohl rovnat, nikdo nebyl tak chytrý a schopný ani se jí tolik nelíbil. Byl pastí, do které se nechala lapit a z níž nemohla, a ani nechtěla uniknout. Den předtím, na Štědrý večer, od něj dostala esemesku, v níž stálo pouze: „Myslím na tebe. S láskou J.“ A zatímco on byl se svou ženou a dětmi, ona seděla sama ve svém domě v Palo Alto a říkala si, co s ním má dělat. Kousek po kousku se pro něj všeho vzdala, až jí nezbylo nic než její kariéra a středeční večery.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bod zlomu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.