Přeložila Ivana Štěpánková

THE ONES WE CHOOSE

Copyright © 2018 by Julie Clark

Translation © Ivana Štěpánková, 2021

ISBN 978-80-249-4655-9

Alexovi a Benovi, kteří mi každý den připomínají,

že jsem statečnější a silnější, než bych si kdy pomyslela.

A Sharon, která mi seshora svítí na cestu.

Genom

Tak jako astronomové zmapovali noční oblohu, genetici zmapovali lidský genom. Vlákna DNA vypráví váš příběh prostřednictvím každé buňky v těle. Ale ten příběh není jen váš: lidský genom je obohacený tisíci lety historie, předávané z matek a otců na syny a dcery. Ti, co přišli před vámi, žijí ve vás a formují to, kým jste.

Tajemství jsou unášena časem, vaše identita šepotá jako pírko po vašich buňkách. Téměř tři miliardy nukleotidů, třicet tisíc genů, mikroskopický svět otevřený dokořán jako kosmos, který vám připomíná, kdo byl před vámi a kdo přijde pak.

Kapitola první

Kdyby osamělost měla barvu, byla by sytě fialová jako košile mého osmiletého syna, který sám obchází kolečka po školním atletickém oválu. Ještě než otevřu dveře od auta a dolehne ke mně halas z hřiště, ho pozoruju a říkám si, jak to můžu napravit, anebo jestli už jsem o svou šanci dávno přišla.

S bolestnými obavami, které – jak se zdá – mě stále pronásledují, popadnu kabelku, zabouchnu dveře a spěchám k piknikovým stolům, u kterých se ostatní děti sklánějí nad deskovými hrami.

„Dobrý den, paní doktorko,“ oslovuje mě žena, jež má mimoškolní program na povel, a podává mi vyzvedávací knihu. Je už třetí týden školy, takže bych její jméno měla znát, ale můj mozek se zasekl ve smyčce o třech slovech: Miles je osamělý.

„Prosím říkejte mi Paige.“ Podepisuju vyzvednutí Milese, ona se podívá k oválu. Moje oči se stočí tamtéž. Miles dospěl do vzdáleného rohu, teď nevypadá větší než zápalka.

„Připravili jsme nějaké hry, doufali jsme, že ho to bude zajímat,“ oznamuje. „Byl velmi milý, vysvětloval periodickou tabulku během hraní šachů. Ale jakmile dohrál, už to pro něj skončilo.“

Znovu se snažím vzpomenout si na její jméno, na jméno ženy, která se snaží, aby si můj syn našel kamarády a adaptoval se v nové škole.

„I tak moc děkuju,“ odpovídám. „Trvá mu dlouho, než se lidem otevře.“ To, že nemá kamarády, by mě nemělo znepokojovat. Jako dítě jsem byla stejná, knížky mě zajímaly víc než lidi. Je to však něco trochu jiného, když se vaše dítě prochází samo, zatímco ostatní děti si hrají, když si krátí čas obcházením koleček po ovále, a odměřuje tak minuty, než bude moct jít domů.

Žena se usměje, v koutcích úst prosákne soucit.

Tíha jejího soucítění na mě dolehne. „Nějaká šance tu ale je. Přesvědčila jsem ho, aby jel na to kempování s tátou, a dnes odpoledne jdeme nakoupit výbavu.“

„To bude fajn,“ odpověděla. „Snad se tatínkovi podaří líp než mně najít mu kamarády.“

Ohlédnu se směrem k oválu a sleduju, jak Miles přichází. Zahlédl mě, a tak se dal do pomalého klusu. Je stále dost daleko, takže bych stačila vysvětlit, že neexistuje žádný tatínek, jen já, anonymní dárce spermatu a můj přítel Liam.

Ale neudělám to. Mám pocit, že by to byla zrada sdílet podrobnosti o Milesově životě s nějakou ženou, jejíž jméno si ani nepamatuju.

„Taky v to doufám,“ odvětím.

___________

Kouknu se na Milese do zpětného zrcátka, když míříme do Světa kempování. „Vypadals mnohem nadšeněji, když jsme minulý měsíc jeli k zubaři.“

Milesovy oči se setkají s mými. „Tos mě nenutila strávit s ním dvě noci ve stanu,“ odpoví.

„Rozhodně přispěju několika stovkami dolarů na tvou terapii,“ zažertuju.

„Můžu hned začít?“ zamumlá.

Liam nás vítá u vchodu. „Sekne ti to, doktorko Robsonová,“ zašeptá mi do ucha, když se sklání, aby mě políbil na tvář. Miles od nás odvrací oči. I přesto, že jsem s Liamem už více než rok, nastávají situace, kdy Milesův odpor vytěsní všechno ostatní. Svým způsobem tomu rozumím. Po většinu jeho života jsme byli spolu jen my dva. V tomhle smyslu je Liam vetřelcem, nezvaným hostem, ať už se snažím vybalancovat čas věnovaný každému z nich sebevíc. Ale chci, aby Miles Liama přijal. A ne aby ho tak tvrdě přehlížel.

„Čau, Milesi,“ pozdraví. „Tak co, seš připravenej nakupovat na náš výlet?“

Miles se na Liama klidně podívá, ale neřekne nic, a já se musím držet. Už jsem kvůli tomu výletu pár výstupů s Milesem měla. Myslím, že to bude skvělá příležitost, aby si k sobě Liam a Miles našli cestu. Beze mě. Možná se seznámí s nějakými dětmi z nové školy. Nicméně Miles považuje kempování na pláži s Liamem skoro za týrání dítěte. Já se ale v duchu vracím k jeho osamělým kolečkům kolem atletického oválu, s rameny vystavenými zářijovému slunečnímu žáru, a modlím se, aby mu víkend dopřál kamaráda, který bude dělat kolečka s ním. Aspoň jednoho.

Vnitřní prostor obchodu je obrovský, rozsáhlou místnost osvětlují jasná fluorescenční světla. Stojíme vedle vystavených čutor a snažíme se najít věci ze seznamu.

„Takže,“ ujme se slova Liam, „co tam máme jako první?“

Miles se podívá na zmačkaný papír v ruce a řekne: „Stan a upínací šňůry.“

„Nechoděj kolem horký kaše, co?“ Liam na to. „Rovnou tasit položku za velký lupení.“

„Proč se to říká?“ zeptá se Miles. Jeho záliba ve slovních hříčkách vytlačila odtažitost stranou. „To dřív někdo platil za věci lupením?“

Liam se zasměje. „Čím větší lupen, tím větší hodnota. Potřeboval bys lupen velikosti fotbalovýho hřiště, aby sis koupil auto. No jen si představ, jak si ho cpeš do kapsy.“

Ale Miles nechává větu viset ve vzduchu a místo toho zkoumá svůj seznam. „Myslíš, že bysme mohli koupit i nafukovací matrace?“

Liam zareaguje s lehkostí. „Samosebou, že nenechám svý křehký tělo spát na zemi.“ Zastaví se uprostřed široké uličky, aby si přečetl nápisy zavěšené nad námi.

Liamovo tělo je cokoliv, jen ne křehké. Je sice štíhlý a úzký, ale vysoký a tyčí se nad horními regály v uličce, takže se může rozhlédnout po celém obchodě jako kapitán lodi.

Na Milesově puse se krátce mihne náznak úsměvu. Sbírám tyhle momenty jako mince do prasátka, které pak můžu vytáhnout a přepočítat jako důkaz, že to mezi nimi neskřípe pořád.

Miles pokračuje, při chůzi jeho hlas roztává, vkrádá se do něj nadšení, navzdory usilovné snaze ho neprojevit. „Nick říká, že je tam motokrosová dráha. Můžeme to taky vyzkoušet?“

Chci se zeptat, kdo je Nick, ale Liam promluví dřív.

„Tak to tedy nevím, kamaráde. Kdyby ses zranil, tvoje máma by mě zabila.“

Milesův výraz se změní, rty se mu stáhnou do nazlobené tenké čárky a odvrátí pohled od Liama. Jako mávnutím proutku je ta nepatrná obleva tatam.

„Liam má pravdu,“ říkám. „Žádný motokros.“ Natáhnu se, abych Milesovi odhrnula vlasy z očí, ale ucukne.

„Je spousta jinejch věcí, který můžeme dělat,“ dodává Liam. „Třeba surfování.“

„Surfař seš ty,“ pronese Miles upjatým a tvrdým hlasem. „Já ne.“

Pohledem těkám z jednoho na druhého, napětí sálá do vzduchu kolem nás.

„Můžu tě to naučit,“ pokračuje Liam.

„Když spadneš ze surfu, narazíš na vodu,“ vysvětluju. „Když spadneš z motorky, můžeš si zlomit ruku. Nebo něco horšího.“

Miles se zastaví uprostřed uličky a překříží si ruce na prsou. „Já na tenhle výlet vůbec nechci jet. Tak mi aspoň můžeš dovolit tu jedinou věc, na kterou se fakt těším.“

„Milesi,“ varuju ho.

Liam si strčí ruce do kapes a snaží se zamaskovat, jak ho to ranilo.

„V poho. Naprosto to chápu.“

„Proč takhle mluvíš?“ Miles zvyšuje hlas a přitahuje pozornost ostatních zákazníků. Mně říká: „Není to ani táta. Říká to je hustý a  v poho. Tátové takový věci neříkají. Mají opravdickou práci. Pijou kafe. Choděj do banky.“

„Já většinou chodím do bankomatu,“ Liam na to a já mám chuť ho dloubnout do žeber. Už by měl vědět, že vtipkovat s Milesem v takovouhle chvíli ničemu nepomůže.

„Liam přece práci má,“ zdůrazňuju.

„Hraje videohry.“

„Ne, programuje je. Ostatní děti by to považovaly za hustý.“

Miles spílá: „Skvělý. Takže už to po něm říkáš i ty.“

Obrátím se k Liamovi. „Nepodíval by ses po spacácích?“

„Jasně,“ odpovídá. Vypadá, že je zdrchaný, ale že se mu zároveň ulevilo, že může zmizet.

„Neobtěžuj se, protože já nikam nejedu,“ volá za ním Miles.

Počkám, až Liam zmizí za rohem, a obrátím se k Milesovi. „Pojď se mnou.“

Vedu ho kolem řady stanů, jako do malého opuštěného městečka, a zatáhnu ho do jednoho stanu z červeného nylonu, ve kterém je teplé a tlumené světlo a všechno má růžový nádech.

Miles se rozhlíží po malém prostoru. „Je to jako uvnitř bubliny,“ pronese. Ale když zachytí výraz mého obličeje, úsměv se mu vytratí, neboť si uvědomí, že tady nejsme pro zábavu.

„Co se to s tebou děje?“ zeptám se.

Miles pokrčí rameny, vyhlíží ven ze stanového okýnka, které se otvírá na tvárnicovou zeď.

„Milesi,“ upřeně se na něj zadívám a čekám, až se on podívá na mě. Když to udělá, řeknu: „Tady nejde o motokros ani o to, že Liam říká hustý. Z bůhvíjakého důvodu ses rozhodl nemít ho rád, přestože mě nenapadá proč. Pořád se moc snaží, aby ti ukázal, jak hodně mu na tobě záleží.“ Henry, manžel mé sestry, chodil s Liamem na vysokou školu, a když se před pěti lety Liam přestěhoval z New Yorku do Los Angeles, okamžitě se stal členem rodiny. Ale při pohledu zpět vidím, že s ním Miles nikdy opravdu nekomunikoval. Ve chvílích, kdy jsme byli všichni pohromadě, se mu Miles vyhýbal, svým mlčením dával Liamovi najevo, že ho považuje za nevýznamného. A když jsem s Liamem začala chodit, přinutilo to Milese dávat své opovržení najevo ještě víc.

„Proč mu nedáš šanci?“

Miles mlčí.

Vyčkávám.

Nakonec se sesype, jeho vztek se vytrácí. Tichým hlasem říká: „Pročs mi to udělala?“

„Udělala co?“ Obrňuju se, očekávám, že bude spílat Liamovi a mně vyčítat, že jsem je přinutila jet spolu na ten výlet.

„Ve škole všichni mluví o svých tátech a o tom, co dělali.“ V očích se mu lesknou slzy a on si je utírá. „Jsem jedinej, kdo dokonce ani neví, kdo jeho táta je.“

Sesunu se na zem, stáhnu ho k sobě na klín. Všechny jeho ostré hrany přesahují do stran, ale stočí se ke mně, uvelebí se na místě, které mu vždycky patřilo. Obejmu ho.

O tomhle se ve spermabance nezmíní, když sedíte v malé kanceláři s genetickým poradcem a myslíte si, že si můžete vybrat dárce a ihned na něj zapomenout. Neřeknou vám, že jednoho dne se možná budete schovávat ve stanu v obchodě s kempinkovým vybavením a budete se pokoušet vysvětlit svému synovi, proč jste ho uvrhla do světa bez otce. Myslím na svého tátu a chtěla bych Milesovi říct, že i když svého rodiče známe, existuje tisíc způsobů, jak nás může nechat na holičkách.

„Mluvili jsme o tom, Milesi. Už mockrát. Chtěla jsem být tvoje máma a tohle byla jediná možnost.“ Pevně ho stisknu a nasaju jeho vůni – pot, šampon a něco jedinečného, co je jen Miles. Cítím příval slz, které se snaží potlačit. „No tak,“ říkám. „My proti celému světu, jasný?“

„Jasný,“ odpovídá, avšak chabým, stísněným hlasem.

V duchu se vracím zpátky do doby, kdy mi bylo třicet osm a kdy jsem pocítila silnou touhu, která mě přiměla najít způsob, jak dospět k mateřství. Věděla jsem, že Miles tam někde na mě čeká. Jak se k němu dostat, to už byl jen detail.

„Vím, že je to těžké,“ pronesu nakonec, protože něco říct musím.

„Ne, nevíš!“ protestuje. „Vůbec bych si neměl vymejšlet historky o tom, kdo je můj táta, nebo brát jiný lidi na kempování s tátama, když žádnýho tátu nemám.“

„Zlatíčko,“ odmlčím se a odhrnu mu vlasy z čela. „Existuje spousta různých rodin. Vzpomínáš na Ninu ze staré školy, která má dvě maminky? A co Reggie žijící s babičkou a dědečkem? Nikdo nebude zkoumat, že Liam není tvůj táta. Podstatné je, že s tebou Liam chce tu akci podniknout.“

Miles sevře rty a připravuje se na to, co potřebuje říct: „Ale já tátu mám. Proč nemůžu vědět, kdo to je?“

Jeho hlas je obtěžkaný slzami, mluví huhlavě a roztřeseně.

Vydechnu: „Protože taková jsou pravidla a já s nimi souhlasila.“

„Ale já ne,“ špitne a jeho tichá slova se do mě zabodnou.

Tohle jsem nepředpokládala. Očekávala jsem otázky, ne obviňování. Očekávala jsem zvědavost, a ne tuhle ostrou bolest, která, jak se zdá, vyvěrá z Milesova nejhlubšího nitra. Udělala jsem všechno podle pokynů na webové stránce dárců. Vypořádala jsem se se všemi Milesovými otázkami, odpovídala jsem přesně a přiměřeně k věku, nikdy jsem neskrývala pravdu a postupně objasňovala víc, protože i jeho otázky byly zacílenější. Cítila jsem se správně, že jsem upřímná, jako bych dláždila cestu velmi vyzrálému dospělému, který – jak jsem si představovala – z Milese vyroste. Posunul hranice mého života. To, že jsem jeho mámou, mě přimělo být míň sobecká a brát se míň vážně. Bavit se, dělat blbiny. Je vším tím, co jsem si kdy přála. Nikdy mě nenapadlo, že já bych pro něj nebyla dost.

„Miluju tě,“ řeknu a čekám. Když nezareaguje na narážku, zatahám ho za ucho.

Povzdychne si: „Já tebe víc.“

Naposled ho stisknu a dokončím repliku: „To ani není možné.“

___________

Najdeme Liama, jak stojí před stěnou plnou spacích pytlů, které visí jako záclony. Je jich na výběr asi padesát kusů a mně připadají všechny stejné.

„Co myslíš?“ zeptá se Liam. „Jakou výplň potřebujeme? Na noc se tam ochladí.“

Prodavač v červeném triku s límečkem, v černých polyesterových kalhotách a s visačkou se jménem Eric si nás všimne.

„Prosím vás,“ zvolá Liam a přivolá Erika blíž, „kterej z těchhle spacáků by byl nejlepší na kempování na pláži?“

Miles odešel na vzdálený konec uličky, kde jsou vystavené šňůrky na krk, a probírá se jimi prsty. Vytěsním Liama a Erika a sleduju svého syna. Někdy mě šokuje, když vidím tuhle verzi sebe sama zvnějšku. Kromě zelených očí a neposlušné kadeře, která mu trčí nad levým uchem, je Miles jako přes kopírák, od hnědých vlasů a štíhlé postavy až po poprašek pih na nose. Kdybych se podívala trochu rozostřeně, zřejmě bych viděla sebe v mladších letech. Jediné, co chybí, je tričko se zpěvákem Shaunem Cassidym.

„Heleďte se,“ vytrhne mě z úvah Liam, „tenhle chlapík chodil na vejšku v New Hampshiru a ušel sám celou Appalačskou stezku. Myslím, že jsme v dobrejch rukách.“

Jenom Liam si mohl získat tohohle mladíka – nikoliv ze zdvořilosti, ale protože se zajímá.

Eric si mne ruce. „Žádný strach, vším vás vybavím.“

„Nezapomeňte na repelent proti medvědům,“ řekne Liam a mrká na mě.

Miles protočí oči v sloup. „Jedeme kempovat do Malibu, a ne do Skalistých hor.“

___________

Procházíme širokou uličkou plnou svítilen a baterek a já se dívám do seznamu, mlčky a zdrceně. Měla bych Milese přimět, aby se Liamovi omluvil, ale je jednodušší to teď nechat být. Liam popadne baterku a namíří ji na mě s vážným výrazem. „Je mi líto, Paige. Jsi ze hry.“

„Ničíš mi reputaci seriózní vědkyně a badatelky,“ řeknu, vezmu baterku a vrátím ji zpátky k ostatním.

„Ajaj,“ odpoví, ale vůbec nevypadá, že by ho to mrzelo. Obejme mě a já se o něj opřu. Ještě nikdy jsem nikomu nedovolila, aby mě miloval tak jako Liam. Bývala jsem naprosto spokojená a oddělovala jsem důležité věci – svou kariéru, syna a rodinu – od mužů, se kterými jsem chodila. Avšak Liam se vloupal zadními vrátky. Nikdy by mě nenapadlo, že se zamiluju do muže, který surfuje a jehož práce si žádá, aby držel krok s nejnovějšími trendy ve videohrách. Ale nikdy jsem nepotkala někoho s tak pohotovým smyslem pro humor, někoho, kdo umí vybalancovat důležitost své práce s každodenní hravostí. Liam mi pomohl uvolnit se a miluje mě, přestože jsem někdy až moc vytížená prací anebo Milesem. Je pozorný, pamatuje si i maličkosti, se kterými pak vyrukuje třeba po měsících či letech, jako mávnutím zázračného proutku. Pár let předtím, než jsme spolu začali chodit, jsem se letmo zmínila, že ujíždím na duhově zdobených košíčkách z pekařství v centru města. Ráno po našem prvním rande, zatímco jsem seděla za svým pracovním stolem celá mátožná z nevyspání a s hřejivým šimráním čerstvé zamilovanosti u srdce, dorazily do naší laboratoře krabice s košíčky s duhovým zdobením – jedna pro mě, jedna pro mého kolegu Bruna a jedna domů pro Milese. Pro holku, co má ráda duhové košíčky.

To je stránka, kterou bych si přála, aby Miles ocenil. Jemně Liama stisknu a vymaním se z jeho náruče, sleduju Milese stojícího před svítilnami s designem starobylých olejových lamp.

„Myslel jsem si, že už jsem ho lapil na svou hlášku o velkým lupení,“ šeptá Liam. „Ale dochází mi materiál. Po výletě už mi zbydeš jen ty.“

V Liamových slovech zaznívá náznak porážky. Tohle kempování je odsouzené k nezdaru. Pro Liama nikdy místo nebude, protože si ho Miles očividně šetří pro někoho jiného.

„Helemese, Miles.“ Otočíme se a vidíme, jak k nám jde nějaký kluk a v závěsu za ním jeho táta. Nepoznávám je, vždyť je teprve začátek roku. Říkám si, jestli je to ten, o kterém se Miles zmiňoval předtím, ale chlapcův arogantní výraz svědčí o tom, že ne.

Ukáže na Liama. „Tohle je tvůj táta?“

Jde o nevinnou otázku, ale hlas prozrazuje zlověstný podtón, jako by už předem znal odpověď.

Miles se dívá upřeně před sebe. „Ne.“

Než něco stačím říct, ozve se Liam. Vykročí k tomu tátovi a potřese si s ním rukou. „Zdravím. Já jsem Liam. Vy dva taky jedete na to kempování?“

Kluk se obrátí k Milesovi. „Máš jet s tátou. Jmenuje se to kempování s  tátou.“

Pobouřeně se otočím k chlapcovu otci a očekávám, že své dítě usměrní. Ale on se jen rozpačitě usměje a řekne: „Není potřeba to brát tak doslovně, Ethane.“

Stoupnu si před Milese, jako bych ho chtěla bránit. „Všechny rodiny nejsou stejné.“

Liam natáhne ruku, aby mě uklidnil, ale Miles už se prodírá kolem nás a obličej má zkřivený zlostí a ponížením. „Vidíš? A pak že to nezkoumaj. A ty seš jediná, co to nechápe.“ Hodí baterku, kterou měl v ruce, do našeho vozíku, rozeběhne se uličkou a zmizí za rohem.

Ethanův táta přešlapuje z nohy na nohu, očima těká po obchodě a hledá možnost úniku. „Omlouvám se,“ vysouká ze sebe.

„Na omluvu je už trochu pozdě.“ Otočím se k nim zády a vydám se za svým synem.

___________

Milese najdu čekat u auta. Nebrečí, ale mokré čůrky lemují jeho tváře. Moje sestra Rose vždycky říká, že není možné vychovávat dítě bez nějakých těch šrámů.

„Na ten výlet nejedu,“ oznamuje.

„Dobře.“ Prohlížím si ho, čekám, co řekne dál.

„Můžeme už jet domů?“ zeptá se.

„Jasně.“

Myslím na Liama, kterého pořád někde v obchodě tíží Milesova slova a který se vláčí s kempinkovým vybavením za stovky dolarů, jež vůbec nevyužijí. Plánovali jsme jít na večeři, ale pomyšlení na to, že nutím Milese do téhle šarády, mi připadá scestné. Vylovím z kabelky telefon a vytočím Liamovo číslo.

Zvedne to po prvním zazvonění. „Je v pořádku?“

Kouknu na Milese, který upírá pohled ven na parkoviště. „Myslím, že si na večeři vyrazíme jindy.“

„Ale no tak, Paige. To myslíš vážně? A co celá ta kempinková výbava?“

„Já vím. Promiň,“ říkám a cítím se příšerně. „Ale ani jeden z nás by ti nedělal dobrou společnost.“

Liam si vzdychne. „Jasně, chápu. V poho. Mám ti zavolat pozdějc?“

„Určitě,“ odpovím.

Jakmile zavěsím, zírám na telefon v ruce a ta nutnost si stále volit mě tlačí na prsou jako halda cihel. Správné rozhodnutí neexistuje. Jeden z nich vždycky prohraje.

___________

Liam volá ve chvíli, kdy se chystám jít spát. Miluju, když volá pozdě v noci a jeho hlas je to poslední, co slyším, než upadnu do spánku. Nepoštěstí se nám moc společných nocí, místo toho musíme hledat příležitosti během týdne, kdy je Miles ve škole nebo u Rose. Ale tyhle noční hovory překlenují vzdálenost a spojují nás ve chvílích, kdy nemůžeme být ve stejné místnosti.

„Ještě jednou se omlouvám za tu zmařenou večeři,“ říkám znovu.

„Jak je Milesovi?“

Pomyslím na tu jízdu domů v naprostém tichu, na to, jak se upřeně díval z okna, ztracený někde ve svých myšlenkách, kam nemám přístup. „Nemluví,“ říkám. „A omlouvám se za ten výlet.“

Liam si povzdychne a já i po telefonu cítím jeho frustraci. „Nevím, jak se k němu dostat. Ať zkouším, co zkouším, nic nezabírá.“

„Udělala jsem chybu, že jsem na to tak tlačila.“ Ale to není celá pravda. Mou chybou bylo i to, že jsem Liama cpala do prostoru, který si Miles chce vyhradit pro někoho jiného.

„Neobviňuj se. Byl to dobrej nápad,“ namítá. „Poslyš, dneska večer cestou domů jsem míjel nepojízdnou Mazdu Protégé odstavenou u krajnice. Tak jsem si samozřejmě vzpomněl na tebe.“

Zasměju se. Před dvěma lety, než jsme se dali dohromady, jsem byla na svatbě jedné kolegyně v centru města, a když už jsem se vracela, moje auto nenastartovalo. Byla jsem vyčerpaná a nechtěla jsem zařizovat odtah, a tak jsem zavolala Rose a Henrymu, aby pro mě přijeli. Liam byl zrovna u nich a chystal se k odchodu, takže se nabídl, že mě vyzvedne.

„To byla moje nejlepší zajížďka v životě,“ poznamená Liam.

Zavírám oči, přenáším se zpátky do času, kdy jsem byla spokojená se všemi stránkami svého života – byla jsem vedoucí důležité studie na celostátní úrovni, vychovávala jsem chytrého a aktivního syna – měla jsem pocit, že všechno zvládnu.

„Když jsem přijel a viděl tě, jak stojíš v těch zelenejch šatech a vypadáš tak krásně a nabroušeně… Pořád dlužím Mazdě děkovnej dopis za to, že dělá takový zmetkový auta.“

Vzpomínám si na svou paniku i na tu úlevu, když Liam dorazil a usmál se na mě tak, že mě to zahřálo až u srdce – a tam to pomalu začalo přerůstat v něco většího.

„Pořád chci bejt někdo, na koho se můžeš spolehnout,“ říká.

„To taky jsi.“

Jeho hlas je jako samet a mým jediným přáním je, aby mě ukolébal do spánku.

„Miluju tě, Pé,“ zašeptá. Přetočím se z boku na bok, dveře mého pokoje jsou otevřené, takže mám dobrý výhled na chodbu i do Milesova pokoje. Tam spí jako beztvarý uzlík pod pokrývkou.

„Taky tě miluju.“

OXYTOCIN A OTCOVÉ

Oxytocin, „hormon lásky“, je dobře zdokumentovaný u matek, pomáhá jim při porodu a při budování vazby k miminku. Nedávná studie zjistila, že hladiny oxytocinu u čerstvých otců jsou téměř srovnatelné jako u matek – dokonce i několik týdnů po porodu –, což potvrzuje, že otcové jsou biologicky naprogramovaní na péči o své potomky stejně jako matky.

Kapitola druhá

Když stoupám v pondělí ráno do kopce ke své kanceláři, užívám si chvíle, kdy je kampus tichý. Za zády mám Malibu ponořené v husté mlze, avšak moje univerzita Annesley College leží v pohoří Santa Monica a nebe nade mnou je jasné. Tahle malá soukromá škola je schovaná ve stínu Kalifornské univerzity v Los Angeles (UCLA) a Univerzity Jižní Kalifornie (USC), její břečťanem porostlé cihlové budovy připomínají školu pro smetánku na Východním pobřeží a vyvolávají ve mně vzpomínky na vysokoškolská studia na Princetonu, ale bez mrazivých teplot tuhé zimy. Procházím pod porostlou pergolou, která se začíná zbarvovat do oranžova, a vcházím na hlavní nádvoří. V tuhle časnou hodinu je opuštěné, studenti stále vyspávají po dlouhém víkendu plném večírků.

Jako výzkumná pracovnice žiju stranou univerzitního života na kampusu, ale v každém semestru mám povinnost učit jeden kurz biologie pro první ročník. Předstírám, že mě to štve, ve skrytu duše to však miluju. Výzkumníci mají tendenci uzavřít se ve svých laboratořích a ztrácejí kontakt s reálným světem, ale právě tam já hledám inspiraci pro záhady, kterými se zabývám.

Vedu studii zabývající se rodičovskými vazbami, která se blíží ke konci první fáze, a já se připravuju na nápor zájmu, který náš objev vyvolá. Nikdy nebylo snadné být ženou v oboru, kterému dominují muži. Nedostala jsem se sem tím, že bych si nevěřila anebo se utápěla v pochybách. Musela jsem pracovat tvrději, prosazovat se razantnějším způsobem a předstírat sebedůvěru, přestože jsem ji vždycky neměla. To, že Miles uvidí, že jeho máma dosáhla něčeho tak důležitého, mi dodává pocit, že dělám něco správně.

S tím, jak pronikám hlouběji do kampusu, setřásám ze sebe víkendový rozruch – Milesův výlev, zrušené víkendové kempování – jednu věc po druhé. Naberu tempo a vidím, že za tabulkovými okny mé kanceláře v prvním patře se svítí, a vím, že Bruno – můj výzkumný partner – už tam je, a pročítá e-maily a zadává data.

„Jak to dneska vypadá?“ zeptám se, jakmile vstoupím. Naše kancelář je mrňavá, jen dva pracovní stoly naproti sobě, z boku přiražené k oknům s výhledem na hlavní nádvoří.

Bruno ani nevzhlédne. „Normálka.“

Seznámili jsme se během postgraduálního studia. Brzy začalo být jasné, že nebyl stvořen pro recenzní řízení, svou kritice podrobenou diplomku zapálil přímo před užaslým vedoucím práce. Byla jsem jediná, kdo se tomu smál, a tím bylo naše přátelství zpečetěno. Já pokračovala v cestě za doktorským titulem a on se přesunul do Bostonu, kde si udělal jméno jako laboratorní asistent v jedné z předních genetických laboratoří v zemi. Když jsem dostala práci na univerzitě Annesley, byl Bruno jediný, koho jsem chtěla mít po boku. Ačkoliv je všude uvedeno moje jméno, Bruno se na práci podílí úplně stejnou měrou a já na to nikdy nezapomínám.

Pohodím tašku do rohu, sesunu se na židli, zapnu počítač, zapřu se do opěradla a čekám.

Bruno se krátce podívá na mě, pak na mou tašku na zemi a zas zpět na mě, aniž cokoliv řekne. Povzdechnu si, zvednu ji a uložím do spodní zásuvky stolu. Všechny pohyby provádím přehnaně a pomalu. Bruno je zodpovědný za pořádek v naší kanceláři a laboratoři, což je paradox, neboť se obléká, jako by se vyhrabal z koše na špinavé prádlo – ponožky každá jiná a pomačkané bavlněné šortky ve zběsilých barevných kombinacích. Naštěstí pro něj nemá naše oddělení žádný předepsaný styl oblékání. Dnes vypadá jako velikonoční vajíčko na extázi: růžové kalhoty zkombinované s vybledle žlutým tričkem s nápisem RAD.

S bouchnutím zavřu zásuvku a všimnu si, že se na mě stále dívá.

„No co?“ Rozhlédnu se kolem, na co jsem zapomněla.

„Vypadáš příšerně.“

„Díky.“

„Vidělas ten e-mail od Jorgensena?“

„Jo.“ Natočím se zpátky ke svému počítači, teď už jsem úplně probuzená a otevírám tu zprávu.

Doktor Jorgensen je děkan, který dohlíží na naši studii. Znepokojeně se ozývá kvůli našim klesajícím číslům a Bruno i já se ho snažíme maximálně ujistit, že naše datová sada je stále vydatná a poskytne relevantní výsledky.

Naše studie se zaměřuje na tvorbu oxytocinu u otců. Jeho nejnovější objev u mužů nás přiměl prozkoumat důkladněji jeho korelaci s rodičovskou angažovaností. Můj tým objevil u 63 procent mužů v naší studii inhibitor, který brání uvolňování oxytocinu. Jinými slovy, nalezli jsme genetickou příčinu, která vysvětluje, proč někteří muži nejsou dobrými otci.

Další fáze – fáze klinické studie – je zásadní. Doufáme, že budeme moct testovat syntetickou verzi oxytocinu, ale vše stojí a padá se schválením od doktora Jorgensena.

Procházím doručenou poštu, až dojdu k tomu e-mailu, který je označený Urgentní porada.

„Tak co myslíš?“ zeptám se a pročítám krátký vzkaz od doktora Jorgensena.

Bruno pokrčí rameny. „Třeba to nic neznamená. Anebo to bude začátek konce. Musíme dokončit další kolo testů, abysme mohli zkompilovat data, než se s ním sejdeme.“

Třu si čelo. „Dobře. Můžeš mi dát ty nové laboratorní zprávy na stůl, než doučím?“

Než stačí odpovědět, rozezní se můj mobil – volá Liam. Ztlumím ho, chci se ponořit do vědy jako do horké koupele a na následujících osm hodin nechat reálný svět ustoupit do pozadí. Bruno si všimne zmeškaného hovoru a zeptá se: „Jak proběhla ta nákupní výprava? Jsou Liam s Milesem vybavený na táboráky, opíkání sušenek s marshmallow a družný zpívání?“

Když se zarazím, Bruno řekne: „Ajaj. Tak povídej.“

Seznámím ho s tím, co se přihodilo, a on se odsune od svého stolu a zvedne obočí.

„Takže ty ses na něj vykašlala v pátek v kempinkovejch potřebách a teď ignoruješ jeho telefonáty. Vynikající strategie. To chlapi milujou.“

„Nech toho,“ říkám. „Je to v pořádku. Já to zmáknu.“

Bruno se ušklíbne, jako by očekával, že tohle řeknu. „Jak?“

Povzdychnu si a opřu se na židli. „Mám být upřímná? Nemám tušení.“

Bruno je jeden z velmi mála lidí, kterému to přiznám. Urovnávám tužky a lepicí poznámkové papírky na stole a přeju si, abychom tu debatu ukončili.

„Měla bys Liamovi říct, že to není kvůli němu. Ušetřit tomu chlapovi trápení.“

„Dobře.“

„Kdy to uděláš?“ tlačí na mě.

„Proboha, Bruno. Nech mě se nejdřív nadechnout.“ Uchopím kancelářskou svorku a přejíždím po jejím okraji prstem.

„No jistě,“ pokračuje, „chceš to mít všechno promyšlený, než s ním promluvíš, aby náhodou neviděl, že ne vždycky máš situaci stoprocentně pod kontrolou.“

Vzhlédnu. „To není pravda.“

„Tak si to projdeme,“ řekne a já zasténám. Opře se o židli a pálí jedno jméno za druhým. „Simon Matthews. Greg-jak-jen-se-jmenoval-dál. Chlápek, kterej tě sbalil na baseballu. Co mají všichni společnýho?“

Neobtěžuju se na jeho otázku odpovědět. Nejlíp je Bruna nechat, aby se vymluvil.

„Nikdo z nich neproniknul za úžasnou fasádu doktorky Robsonový,“ pokračuje. „Nikdy nikoho z nich nenecháš, aby pro tebe něco udělal.“

„Co třeba?“ zeptám se a pohodím svorku na stůl. „Aby se o mě starali? Zvládám to docela dobře sama.“

Bruno nasadí jemnější tón: „Všichni chlapi nejsou jako tvůj otec, Paige. Všichni tě nechtěj jenom zklamávat.“

Vykouknu z okna, vyhýbám se jeho pohledu. Můj otec byl nenapravitelný opouštěč, který od nás poprvé odešel, když mi bylo sedm. V dalších letech se pak několikrát na krátkou dobu vrátil a naplňoval mou sestru Rose a mě pocitem velkého napětí, ale i ještě většími nadějemi. Tak moc jsme se snažily, abychom si ho udržely, filtrovaly jsme každý rozhovor a vyhodnocovaly každý vzájemný kontakt, abychom neudělaly něco, co by ho přimělo zmizet. Teď už vím, že neexistovalo nic, co jsme mohly udělat nebo říct, abychom si ho udržely, ale nikdy jsem se o to nepřestala pokoušet.

Ukážu k urovnanému stohu laboratorních zpráv a záznamů kolem nás, které dokazují, že mužů jako můj otec je spousta. „Promiň, když nebudu souhlasit.“

Opře se lokty o stůl a říká: „Přiznám se, že u Liama jsem si říkal, že už je to za náma. Konečně někdo, kdo je stejně chytrej jako ty – možná dokonce i chytřejší. Někdo, kdo se nesmíří s těma tvejma nesmyslama.“

Znovu vyhlédnu z okna a vidím, že studenti vycházejí ze svých kolejí a míří na výuku. Musím taky vyrazit, jestli chci na svou přednášku přijít včas. „Kam tím míříš?“

Bruno na mě upře svůj pohled a já se donutím tím svým neuhnout.

„Jestli se k němu budeš dál chovat jenom jako k nějakýmu známýmu, nepotrvá dlouho a ničím jiným ani nebude.“ Pak zmírní. „Nepokoušej se tenhle problém vyřešit sama. Dovol Liamovi, aby ti pomoh. Není to žádná slabost říct mu, že nevíš, co máš dělat. Nemusíš bejt v jednom kuse doktorka Robsonová, co zná každou odpověď.“

Nepatřím k lidem, kteří se umí snadno přizpůsobit. Zkouším zjistit, co přesně Miles chce, a k tomu potřebuju víc času, abych si to promyslela. Abych provedla analýzu možných řešení. Nejsem připravena si připustit, že žádné řešení není.

„Už musím jít učit. Můžeš mi připravit ty laboratorní zprávy, než se vrátím?“

„Jasně.“

Jsem už ve dveřích, když na mě zavolá: „A přestaň bejt tak zabedněná, Paige. Zvedni ten telefon.“

___________

Když se za hodinu vrátím, usadím se, abych si přečetla ty zprávy. Data vypadají slibně a já je spřádám do přesvědčivé argumentace pro doktora Jorgensena. Vtom zazvoní můj pracovní telefon a mě překvapí, když se na druhém konci ozve Scott Sullivan, jeden z účastníků naší studie.

„Zdravím, paní doktorko.“ Hlas má chraplavý, jako by ho bolelo v krku.

Se Scottem a jeho ženou Marou jsem se poprvé setkala na začátku naší studie před pěti lety. Mara se opírala na nemocničním lůžku a prosila Scotta, aby podržel plačící novorozeně a ona si mohla dojít na záchod.

Tou dobou už jsem byla několik let matkou, a tak jsem zakusila vyčerpané zoufalství mámy, která je sama. Nicméně Mara měla manžela, lehkomyslného muže, který si jejich dcery Sophie nevšímal, jako by nebyla nic než pouhý stín. Připomněl mi tu spoustu let, kdy jsem se snažila milovat otce, jenž mou lásku neopětoval.

„Dobrý den, Scotte, jak se máte?“ V rychlosti kontroluju přehled návštěv, jestli jsme se nezapomněli se Sullivanovými setkat, ale nic tam není.

„Mám špatnou –“ začne, ale zadrhne se. Odkašle si a zkusí to znovu. „Mám špatnou zprávu. Mara před pár týdny náhle zemřela.“

„Panebože, to je mi líto.“ Gestikuluju na Bruna u počítače, abych upoutala jeho pozornost. „Scotte, můžu vás dát na hlasitý odposlech? Je tu se mnou i Bruno.“

„Samozřejmě.“

Scottův chrapot se přenese do naší kanceláře. Bruno se nakloní dopředu a mlčky si vyměníme znepokojený pohled.

„Co se přihodilo?“ Představím si Sophiin obličej a snažím se zůstat v klidu. „Jak se daří Sophii?“

„Je v pořádku,“ říká a hlas mu přeskakuje. „Doktoři si myslí, že Mara měla aneurysma, ale ještě několik týdnů potrvá, než to budeme vědět určitě. Jednou večer usnula na gauči u televize – dělala to tak, když nemohla spát. Sophie ji ráno našla a snažila se ji probudit, ale –“ Přerývaně se nadechne a naplno vydechne do ticha naší kanceláře, není schopný či ochotný větu dokončit.

V pozadí zaslechnu tichý pláč, který se rychle změní v hlasitější nářek, a ozve se hlas pětileté Sophie: „Tati, prosím nemluv o tom. Prosím neříkej to.“

Vyměníme si s Brunem bezradné pohledy a já se předkloním na své židli, jako bych mohla vidět, co se děje na druhém konci.

„Scotte,“ říkám a snažím se o klidný hlas. „Sophie je s vámi v pokoji?“

„Neodtrhne se ode mě,“ odpoví a nijak se nepokouší skrývat své rozladění.

Znovu si vzpomenu na svá dřívější setkání se Scottem a Marou. Kdykoliv Sophie plakala nebo se vztekala, Scott vystřelil z místnosti. Začal buď telefonovat, pracovat na počítači nebo fňukající holčičku ignoroval a přinutil Maru, aby se jí věnovala ona. Z biologického hlediska měl Scott produkovat obrovské množství oxytocinu hned po narození dítěte. Ale jakmile byl se svou plačící dcerou, projevila se u něj stresová reakce a útěk.

A teď zůstala Sophie s člověkem, kterého irituje její přítomnost. Myslím na Milese a na to, co by se stalo, kdyby mě snad ztratil.

Scott přeruší moje myšlenky: „Myslím, že musíme ukončit spolupráci.“

Bruno vrtí hlavou. To se určitě nesmí stát.

„Můžu si jen představovat, jak těžké to pro vás teď musí být, Scotte,“ říkám a snažím se o konejšivý a chápavý tón. „Co kdybych se zastavila a promluvili bychom si osobně? Abych zjistila, jestli vám i Sophii nemůžu nějak pomoct?“

„Teď zrovna nemáme na nějakou společnost pomyšlení.“

Upírám pohled na Bruna, dělám si starosti. Potřebujeme Scotta pro tu studii, ale ještě důležitější je, že chci mít jistotu, že je jeho dcera v pořádku. Vědomí, že Sophiiným jediným opatrovníkem je člověk, který – podle dosavadních výsledků i jeho momentálního duševního rozpolože-ní – nemá žádné přirozené rodičovské vlohy, mě tíží na prsou.

Bruno promluví dřív, než se na něco zmůžu já.

„Chápu, proč to tak cítíte, a jestli to bude vaše konečné rozhodnutí, budeme ho respektovat. Ale co tomu dát nějaký čas a promluvit si za pár týdnů? Vždyť nic nemusí být hned.“

„Tak to jsem rád,“ říká Scott. „Teď to na mě všechno padá.“ Slyším, jak polknul, a vím, co si asi myslí: Nikdy to nebude lepší. „Ta studie byla pro Maru hodně důležitá,“ šeptne.

Snažím se v tom zorientovat. „Tak to tedy na chvilku dejme k ledu a za pár týdnů uvidíme,“ řeknu nakonec.

„Dobře,“ odpoví Scott. A pak nevrlejším tónem: „Proboha, Sofi. Chvilku mě nech, prosím.“

Nemůžu se dočkat, až ten hovor ukončím, nikoliv jen kvůli tomu, že nechci dát Scottovi víc prostoru, aby vystoupil ze studie, ale taky potřebuju utéct před vlastními démony. Ztiším hlas, snažím se, aby mi nepřeskakoval. „Je nám to moc líto, Scotte. Mara nám bude chybět.“

Rozloučíme se, já ukončím hovor a díváme se s Brunem jeden na druhého přes naše stoly.

„Do prdele!“ řekne. „Chudák dítě.“

Lidi to nazvou tragédií, řeknou chudák dítě a pak pokračují ve svém životě – objednají si kafe, jdou do práce, dají si večeři a v noci usnou. Ale Sophiina ztráta ve mně rezonuje na hlubší úrovni. A proto taky potřebuju, aby naše studie byla úspěšná. Kvůli dětem, jako jsem já. Kvůli dětem jako Sophie. Vždyť její život právě nabral ostrý obrat k největším obavám mého dětství: že se něco stane mámě a nechá Rose a mě na světě samotné s mužem, jenž byl zásadový jen v tom, že sebe dával vždy na první místo.

BUŇKY

Můj zájem o vědu vyvolala lež: Každých sedm let jsou buňky v našem těle nahrazeny buňkami zcela novými. Biologicky tedy žádná část našeho starého já neexistuje.

Můj učitel biologie na střední škole předal tuto informaci, aniž věděl, jakou naději ve mně jeho slova zažehnou. Upnula jsem se k myšlence, že po uplynutí patřičného času ve mně nezbyde ani jediná část, která by měla osobní zkušenost s mým otcem či s bolestí, kterou způsobil. Že pro každou mou buňku skrz naskrz to nakonec bude neznámý člověk.

Ačkoliv se z toho vyklubal mýtus – jakási náhodná matematika vrhající lesk na jinak základní myšlenku obnovy a odumírání buněk – něco pravdy na tom je. Všechny buňky mají životní cyklus.

Naše těla se skládají z přibližně čtyřiceti pěti bilionů živých buněk, z nichž každá se pachtí s konkrétním úkolem po celý svůj život. Buňky se samy replikují pomocí mitózy, rozdělí se napůl a vytvoří identickou kopii. Každou minutu vytváříme přes sto milionů nových červených krvinek, které budou žít čtyři měsíce a pak odumřou. Bílé krvinky vydrží déle – zhruba rok. Kožní buňky žijí pouze dva až tři týdny. Takže když se rozejdete se svým přítelem, za pár měsíců na vás nezůstane jediná část, které se dotýkal. Až potud je to pravda.

Ale existují buňky, které vydrží celý život. Mozkové buňky v kůře mozkové začínají proces zapisování už od početí a nepřestanou až do smrti. Tady přebývá vaše paměť. Vaše myšlenky. Vaše vědomí. Tyto buňky nesou každý moment vašeho života – dokonce i ty, které byste radši nechali za sebou.

Kapitola třetí

Když toho večera dojedu k Rose, zaparkuju několik aut od Liamova vozu a na vteřinu ještě zůstanu sedět, abych nechala odeznít události dne. Přála bych si jet domů a vlézt si do postele. Ale v zájmu rodinné večeře to musím překonat. Vejdeme dovnitř, Miles vyběhne nahoru za svými bratranci a sestřenicí, zatímco já procházím úzkou centrální chodbou do rodinného pokoje s kuchyní, který zabírá celou zadní polovinu jejich domu.

Liam sedí s paží opřenou o opěradlo gauče a s pivem usazeným mezi koleny. „Čauky,“ zvedne se, aby mě políbil, a já nechám své rty přitisknuté o pár vteřin déle a toužím po tom, abych tak mohla zůstat nekonečně dlouho.

Rose mi podává sklenku plnou vína. „Volala jsem ti,“ říká. „Dostalas můj vzkaz?“

„Jakmile je v práci, ocitá se v jiný dimenzi,“ podotkne Liam.

„Co je na tom špatného?“ Dlouze se napiju v naději, že zklidním své pocuchané nervy. Obrátím se k Rose: „O zrušeném kempování už jsi jistě slyšela.“ Omluvně se na Liama usměju.

Rose přeskakuje pohledem mezi Liamem a mnou. „Pořád není pozdě. Třeba ho ještě přemluvíte,“ říká.

Upřeně koukám do své skleničky. Vím, že se to nestane.

Odněkud nad námi se ozve: „Mami!“ Tón mé jedenáctileté neteře Hannah naznačuje, že Rose má asi tak tři vteřiny, než se nahoře stane něco nepěkného.

„Prepuberta.“ Rose mi vytrhne skleničku z ruky a zhluboka se napije.

„Nono,“ říkám a beru si ji zpět. „Já to potřebuju víc než ty.“

Protáhne se lítačkami, které propojují kuchyň a jídelnu, a nechá mě a Liama o samotě.

„Jakejs měla den?“ zeptá se, opírá se o kuchyňský pult.

Vzpomenu si na Maru a Sophii. Potřebovala bych tmu v pokoji a Liamovo objetí, které by zaplašilo všechny moje obavy. Ale mám patnáct minut na to, abych udělala salát, než se dolů po schodech přiřítí čtyři děti a budou se dožadovat jídla.

„Náročný,“ odpovím. Popadnu mrkve, které Rose nechala na pultě, umyju je a chladím si přitom ruce pod studenou vodou.

Liam ukáže na mrkev a nůž. „Radši trénuj na  Noc asijské fúze,“ říká svým moderátorským hlasem ze soutěžních show. Nábožně sledujeme kuchařskou soutěž Iron Chef – buď společně, když je to možné, nebo přes telefon, když to nejde – a kurz vaření asijské kuchyně, na který jsem nás přihlásila na příští jaro, vypadá jako skvělý ventil pro naši vášeň. Směju se.

„Spíš bys měl potrénovat ty. Skoro jsem si ulomila zub z toho salátu, cos onehdy udělal.“

Během krájení mrkve ke mně přistoupí a dívá se mi přes rameno.

„Fakt si myslím, že bys to měla nakrájet na tenké proužky à la julienne.“

Pochybovačně se na něj podívám. „Víš vůbec, co to znamená?“

„Nastudoval jsem si to. Samozřejmě, že to vím.“

Nabídnu mu nůž. „Tak se do toho pusť.“

Zvedne ruce vzhůru a říká: „Radši bych nekrájel. Aspoň ne dneska.“

Směju se a pokračuju v práci. „To jsem si mohla myslet.“ Shora je slyšet, jak se Miles a Josh hádají.

Liam se podívá ke stropu a zeptá se: „A jakej měl den on? Byly nějaký problémy s tím Ethanem?“

Pěchuju mrkev do mísy. „Vypadal úplně v pohodě, když jsem ho vyzvedávala.“

„Zeptala ses ho?“

„S Milesem je někdy lepší nechat věci trochu uležet. Ale zeptám se ho dneska večer. Měla jsem toho v práci ažaž.“

„Co bylo?“

Chňapnu po okurce, jsem ráda, že můžu něco dělat rukama. „Jeden z účastníků naší studie uvažuje o tom, že skončí.“

Podívám se na Liama, který usrkává pivo. „Způsobí to nějakej problém?“

Myslím na Sophii. Celý den mi nečekaně naskakují vzpomínky na tátu a jsem z toho nesvá. Vím, že mi otec už nemůže ublížit, nicméně je znepokojivé, že mě to tak snadno vtahuje zpátky do dětství.

Slyším, jak Henry zajíždí na příjezdovou cestu, a tak to zkrátím. „Jeho žena náhle zemřela. Po pravdě mi dělá víc starostí jeho dcera než ta naše studie.“

Shrnu okurky do mísy, kouknu na Liama, suším si ruce utěrkou. Postaví pivo na pult a obejme mě. Tváří se mu tisknu na prsa, poslouchám pravidelný tlukot jeho srdce a vychutnávám si hřejivý prostor, který mi poskytl, než zas vyklouznu z jeho objetí a vrátím se k salátu.

V jídelně Rose peskuje Hannah, aby prostřela stůl. Dokončím salát, utřu pult a vtom přes kuchyň přichází Henry, který na desku odkládá několik velkých tašek. „Žebírka jsou tady,“ oznamuje.

Liam popadne komínek talířů z pultu a jde za Henrym do jídelny.

Opláchnu nůž, odložím ho stranou, aby uschnul, vyhlížím z okna na tmavou zahradu a můj nejasný odraz se dívá zpátky na mě.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se Rose.

Neslyšela jsem ji přicházet.

„Jasně,“ podávám jí mísu se salátem a usměju se. Přemlouvám se, aby to byla pravda.

___________

Večeře je hlučná, děti mluví jeden přes druhého a dospělí se snaží si taky popovídat. V jedné chvíli se Rosin nejmladší, Josh, zeptá: „Teto Paige, je pravda, že když jste byly malý, tak jsi zamkla mámu v koupelně? A přešroubovala jsi prý kouli u dveří, takže se daly zamknout zvenku?“

Směju se a nevěřícně se na Rose podívám. „A řekla vám maminka, že byla v koupelně dvě hodiny?“

„Čtyřicet pět minut,“ upřesňuje Rose.

„Dvě hodiny,“ opakuju a Miles se zakření. Miluje historky z mého a Rosina dětství.

„Ne že se necháš inspirovat,“ řeknu mu, než se obrátím zpátky k Joshovi. „Říkala jsem si, že když se tak ráda dívá do zrcadla, měla by tam zůstat přes noc.“

Liam se směje a natahuje se po kukuřici.

„Jak ses dostala ven?“

„Kolem jedenácté přišla mamka a odemkla dveře,“ vysvětluje Rose. „Paige už spala. Bylo jí to fuk.“

Pokrčím rameny. „Kdyby hořelo, pustila bych ji.“

„Děkuju pěkně,“ směje se Rose.

Děti dojedí a zmizí na zadní zahradu zahrát si na honěnou, Rose a já oplachujeme nádobí, zatímco Henry a Liam odklízejí zbytky.

„My to uděláme,“ říká jim Rose. „Jděte ven dělat rozhodčí.“

„Já už musím jít,“ loučí se Liam. „Máme termín a musím dneska v noci ještě pracovat.“

„Vyprovodím tě,“ řeknu.

Liam poplácá Henryho po rameni a dodává: „Díky za večeři.“

„Tak za týden,“ říká Rose.

„Třeba se uvidíme dřív,“ odpovídá jí.

Utírám si ruce do ručníku a jdu za ním k autu. Chladný večerní vzduch mi pohladí ramena, kouř z hořícího dřeva a vlhké listí ohlašují blížící se podzim.

Liam mi chvíli masíruje holé paže, než mě obejme. „Je mi líto, že máš starosti s tím účastníkem studie,“ říká. „Mám ti ještě dneska zavolat?“

Kůže se mi vzrušeně chvěje při jeho dotycích. „Ne, zřejmě usnu, jakmile položím hlavu na polštář.“

„Tak jo. Zavolám zítra.“ Políbí mě a dodá: „A zvedni telefon.“

Dívám se za ním, jak odjíždí, teprve pak se vracím dovnitř, kde Rose sklízí zbytky do kontejnerů.

„Jak se Milesovi líbí v nové škole?“ zeptá se.

Čekali jsme v pořadníku na školu, kterou navštěvují Rosiny děti. Magnetem pro nadané žáky jsou zde přírodovědné předměty a matematika. Když jsme dostali dopis, ve kterém mu nabídli místo ve třetí třídě, začala jsem věřit, že nový začátek mezi dětmi, které jsou mu podobnější, mu pomůže vylézt z ulity. Ale zatím je to víceméně to samé. A navíc Ethan. Povzdechnu si a potopím pánev na brambory do dřezu s mýdlovou vodou. „Myslela jsem, že si tady najde víc kamarádů.“

Rose se na mě podívá. „Dej mu čas.“

Přikývnu. „Baví ho učení. Myslím, že je to poprvé, kdy má něco náročnějšího. I když jeho učitelka se zdá být trochu přísná.“

Rose se směje. „To jo. Paní Dennyová je generál, ale Mikey si ji postupem času oblíbil.“ Podívá se mi do tváře. „Slíbila jsem mámě, že s tebou o něčem promluvím.“

Zmocňuje se mě děs. „O čem?“

„Táta je zpátky.“

Jako bych ho zničehonic přičarovala. Zavřu oči, dnešek mi dává zabrat.

To, že se táta vrátil, není žádná novinka. Přišel a odešel tolikrát, že to ani nespočítám. Už před mnoha lety jsem udělala maximum, abych se smířila s tím, co je zač – muž soustředěný pouze na vlastní potěšení. Ale pro Rose je to jinak. Myslím, že si nikdy nepřipustila, že není schopný nás milovat, a při každém dalším návratu doufá – navzdory všem důkazům –, že už bude jiný. Lepší.

„Jak dlouho to trvá tentokrát?“

„Věděla, že budeš takhle reagovat, a proto chtěla, abych ti to ozná-mila já.“

„Reagovat jak? Skepticky?“ Ponořím ruce do horké vody a urputně drhnu pánev.

Rose vyčká pár vteřin a pak pokračuje: „Chtějí, abychom přišly na oběd.“

„Ne, díky.“ Zaútočím na připálené kousky brambor na okraji pánve a toužím po tom, abych mohla stejně snadno vyškrábnout tátu z našich životů. „Je to deset let, co jsme ho viděly naposled. Upřímně jsem doufala, že už tyhle šarády skončily.“

„Paige,“ brzdí mě.

„Ne. Já už tuhle hru nehraju. Táta si může přicházet a odcházet, ty a máma s ním můžete udržovat vztah, jaký chcete. Ale já nemusím.“

„Je mu skoro sedmdesát pět.“

„Umím počítat stejně dobře jako ty.“

Rose mě chytne za paži, přinutí mě pustit pánev a podívat se na ni. Její hlas je ostrý, slova důrazná. „Stárne. A zatímco ty se zaobíráš tím, že ho musíš trestat za to, že nebyl takový táta, jakého jsi chtěla mít, přicházíš o příležitost ho teď poznat. Jo, tenkrát s námi nebyl. Přenes se přes to.“

Vyškubnu se jí a vrátím se k drhnutí. „Už jsem se přes to přenesla.“

„Já se jen bojím, že toho budeš litovat, když s ním nějaký vztah nenavážeš.“

„Myslím, že spíš tátovi by mělo dělat starosti, čeho bude litovat.“

Pustím vodu z kohoutku ve snaze utnout tenhle rozhovor.

„Je to jen oběd,“ překřikuje tekoucí vodu.

Znovu vodu zavřu a obrátím se k ní. „Je to víc, než si zaslouží.“

Rose věří v nekonečné množství druhých šancí. Já věřím v přirozené důsledky.

„Táta udělal hodně chyb. Všem nám ublížil. Ale je to jediný táta, kterého máš. A Milesův jediný dědeček. Musíš ho přestat vytěsňovat ze života kvůli strachu z toho, co by se mohlo stát.“

Odložím čistou pánev na pult, snažím se potlačit svou zlost.

„Nastěhoval se zpátky k mámě.“ Rosin hlas je tichý.

„Pokaždé se k ní nastěhuje.“ Táta vždycky dorazí, vytáhne zavazadlo z kufru auta, vyskládá si věci do zásuvek svého prádelníku, jako by se vrátil ze služební cesty. „To není žádná novinka.“

„Tentokrát si vzal všechno s sebou,“ pokračuje. „Nábytek. Knihy. Víc než jen jeden kufr.“

Utírám pánev utěrkou a odkládám ji. Jsem celá nesvá.

„Máma říká, že nám táta chce něco důležitého říct.“ Ztiší hlas. „Je to jeden oběd a pak se můžeš vytratit. Když neslíbíš, že přijdeš, bude tě máma tak dlouho přemlouvat, dokud nepovolíš. Přemýšlej o tom.“

Rose má pravdu. Naše máma nikdy nepřijímá odpověď ne, takže odstartuje promyšlenou kampaň telefonátů, e-mailů a krátkých návštěv, abych změnila názor. Nestojí to za to.

„Milese tam ale nevezmu,“ oznamuju jí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Otec neznámý.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.