Originální vydání You Are Dead

Přeložil Stanislav Pavlíček

Copyright © Really Scary Books / Peter James 2015

Translation © Stanislav Pavlíček, 2022

ISBN 978-80-242-8017-2

Mé milované Laře

Kapitola 1

Čtvrtek 11. prosince

Logan jela v lijáku rychle, spěchala domů, byla ráda, že tenhle její pitomý den, kdy to šlo od desíti k pěti a pak se to zhoršovalo ještě víc, je už skoro u konce. Těšila se na velkou sklenici vychlazeného bílého vína a na cigaretu, kterou si tajně vykouří na balkoně, než se Jamie vrátí domů. Ozvala se známá znělka Rádia Sussex a pak moderátorka ohlásila, že je 17.30 a čas na přehled zpráv. Když jej Logan na půl ucha poslouchala, byla si blaženě nevědoma toho, že zítra večer touto dobou bude hlavním bodem místních zpráv ona a zároveň předmětem jednoho z největších pátrání po zmizelé osobě, které kdy Sussexská policie zahájila.

Seznam jejích pohrom začal už ve chvíli, kdy vstala z postele, hrozilo jí, že přijde pozdě do práce, a hlava se jí mohla rozskočit po únavné večeři s neohrabaným a nepořádným Jamiem. V tu chvíli zakopla o botu, kterou nechal Jamie ležet na koberci. Přepadla dopředu a rozřízla si palec o okraj dveří koupelny. Měla by bývala jet do nemocnice, ale nemohla si dovolit ono nevyhnutelné čekání na pohotovosti, a tak si zranění jen obvázala a doufala v nejlepší.

A pak, jako kdyby toho nebylo málo, vyfotil ji tentýž zatracený rychlostní radar, kolem kterého jezdila uplynulých několik let každý pracovní den obezřetnou rychlostí 50 kilometrů v hodině. Ale dneska, když spěchala do práce, aby její první objednaný pacient nemusel čekat, na něj tak nějak úplně zapomněla a prohnala se kolem něj víc než sedmdesátkou.

A zlatý hřeb přišel ve chvíli, kdy jedna z jejích partnerek na chiropraktické klinice – žena, která zajišťovala největší část příjmů – oznámila, že je těhotná, čeká trojčata a má v úmyslu, pokud vše dobře dopadne, být matkou na plný úvazek. Bez přísunu příjmů, který zajišťovala, byla budoucnost kliniky nejistá.

Nad tím vším se vznášely její obavy ohledně Jamieho. Tvrdohlavě odmítal připustit, že je cokoli v nepořádku. Ale bylo; hodně toho bylo v nepořádku. Jeho nepořádnost, která ji zpočátku bavila, ji začala neuvěřitelně štvát – zejména když bezohledně prohlásil, že udržovat doma pořádek je úlohou ženy.

A tak to tedy uklidila. Posbírala všechno oblečení, které nechal ležet na podlaze, jeho plechovky od piva a špinavé pivní sklenice – jež po sobě nechala partička jeho kamarádů, kteří přišli na návštěvu, aby se společně s ním dívali na fotbal – a všechno to naházela do skluzavky na odpad na chodbě u jejich bytu.

Pořád se při té vzpomínce spokojeně smála, když dávala pravý blinkr a pak zastavovala u vjezdu na podzemní parkoviště pod jejich bytovým blokem v brightonské čtvrti Kemp Town. Stiskla tlačítko dálkového ovládání elektrických vrat.

Pak, když sjížděla dolů po rampě, ji vyděsila postava, která číhala ve tmě. Prudce dupla na brzdový pedál.

Kapitola 2

Čtvrtek 11. prosince

Už několik vteřin po tom, co přijal telefonní hovor své snoubenky, vycítil Jamie Ball, že něco není v pořádku.

Spojení bylo špatné, když jel ve svém otlučeném starém Volkswagenu Golf v husté dopravní špičce a prudkém dešti po M23 směrem k Brightonu. Jen těžko slyšel, co mu říká; ale i přes to praskající spojení poznal v jejím hlase neklid.

„Jsi v pořádku, miláčku?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla, „nejsem.“

„Co se děje?“

„Tady dole na parkovišti je nějaký chlap. Právě jsem ho viděla. Když jsem vjížděla dovnitř, snažil se schovat.“

Ani jeden z nich neměl to podzemní parkoviště pod jejich bytovým domem rád. Jejich malý byt v devátém patře, kousek od brightonské Královské sussexské oblastní nemocnice v Kemp Townu, nabízel výhledy, kvůli kterým by stálo za to umřít, výhledy přes střechy domů do dáli až ke kanálu La Manche, ale z toho parkoviště je vždycky mrazilo v zádech.

Bylo špatně osvětlené, s četnými částmi, kde byla úplná tma, a bylo jen minimálně zabezpečené. Pod vrstvou prachu tam stálo několik aut, která se zjevně nikdy nehýbala z místa. Někdy, když tam sjížděl, měl Jamie pocit, jako když vjíždí do mauzolea. Pokud se Logan vracela sama domů pozdě v noci, raději parkovala na ulici a riskovala, že ráno najde za stěračem pokutu, než aby tam za tmy vjížděla.

Opakovaně Logan upozorňoval, aby se vždycky přesvědčila, že se za ní elektrická vrata zavřela, než sjede po rampě dolů. Nyní se zdálo, že se naplňuje onen scénář, kterého se vždycky bál.

„Dobře, miláčku,“ řekl. „Poslouchej mě. Zamkni se v autě, otoč to a vyjeď zase rovnou ven.“

Neodpověděla.

„Logan, slyšelas mě?“

Uslyšel ji zaječet.

Strašné zaječení.

A pak ticho.

Kapitola 3

Čtvrtek 11. prosince

Felixovi nijak nevadí, že zabíjím lidi. Chápe to, rozumí mým důvodům. Mám vtíravý pocit, že by dělal totéž, co já, kdyby měl víc odvahy. Harrison si není moc jistý ohledně celé té mravní otázky. A pokud jde o Marcuse – no, ten je vlastně smrtelně proti – a to se nesnažím o nějakou slovní hříčku. Myslí si, že jsem špatný člověk. Ale co? Je dobře mít chytré přátele, kteří mají vlastní názory a nebojí se je vyjádřit. Osobně jsem si vždycky vážil lidí, kteří říkají, co si myslí.

Opravdový přítel je prý někdo, kdo o vás ví všechno, a přesto vás má rád, ale já bych zpochybnil tenhleten bezpodmínečný aspekt přátelství. Potřebujeme přátele proto, aby nám byli brzdami a protivahami, aby každému z nás pomáhali zachovat si správnou perspektivu, svůj morální kompas. Ale já musím říct, že se Marcus mýlí. Já ve skutečnosti nejsem špatný člověk, já jsem jen oběť. My všichni, co žijeme, my všichni jsme oběťmi. Všichni jsme v nějaké podobě vězni své minulosti. Naše minulost nás definuje způsoby, které nejsou vždycky zjevné. To teprve později, při nějaké příležitosti, když čtete něco, co tne do živého, nebo když vás váš terapeut upozorní na nějakou souvislost, které jste si nikdy nevšimli, přijde ta chvíle, kdy se vám rozsvítí. Kdy najednou všechno dává smysl. A vy můžete všechno ospravedlnit.

Právě jsem začal svůj další projekt. Je to mladá dáma ve věku asi pětadvacet let, hubená, hezká, s dlouhými hnědými vlasy – taková, jak chci, aby všechny mé projekty vypadaly. Sleduju ji už uplynulé tři měsíce – většinou z dálky, ale také na její facebookové stránce a přes její tweety. Rád své projekty důkladně zkoumám, snažím se nalézt nejlepší cestu, jak se jich zmocnit, a pak přemýšlím o tom, co s nimi udělám. Právě tohle očekávání mi poskytuje vzrušení. Je to, jako když jdete na internet a prohlížíte si jídelní lístek nějaké skvělé restaurace, kde plánujete jíst. Mé krásné složky.

Logan je opravdu kus. Je v kondici v každém ohledu. Běhá maratony, měla se vdávat, i když k tomu teď nedojde – ale to nemá se mnou nic společného. To všechno mi ale pomáhá, naviguje mě to prostřednictvím mého morálního kompasu. Nemůže se prostě chovat k mužům tak, jak to dělá.

Potřebuje potrestat.

Kapitola 4

Čtvrtek 11. prosince

V létě by se Hoveská laguna, dětský park a hřiště se dvěma velkými jezírky, určenými k projížďkám na lodičkách či podobných plavidlech, skate parkem a dětským brouzdalištěm, za přímořskou promenádou lemovanou vesele natřenými plážovými boudičkami, jen hemžila lidmi. Děti, před zraky bdělých maminek, babiček, au-pair či chův, by si hrály na kolotočích, skluzavkách a houpačkách, v brouzdališti anebo pouštěly svá hračková plavidla na jedné ze dvou obdélníkových vodních nádrží, jež daly místu jeho jméno a jež děti obvykle sdílely s těmi, kteří se učili ovládat čluny, surfy či wakeboardy.

Mnohé by si nacpávaly pusy zmrzlinou nebo sladkostmi, zakoupenými v Big Beach Café, jehož čistě funkční, vápnem nabílené stěny, modrá okna a prudce skloněná střecha zakrývaly úžasně cool interiér koktejl baru a malé restaurace – jež byla inspirací jejího nejnovějšího vlastníka, hudebníka nového žánru Big Beat jménem Norman Cook neboli Fatboy Slim.

Ale v příšeří toho ošklivého prosincového čtvrtečního odpoledne, za hustého studeného deště a silného větru plného poryvů vypadalo celé to místo opuštěně a bezútěšně. Osamělá postarší paní v průhledném pršiplášti jen neochotně venčila psa velikosti velké krysy na vodítku připevněnému k jakémusi postroji.

Skupina dělníků v reflexních vestách, přilbách a tlumičích na uši, která pracovala přes čas pod světly reflektorů, sbíječkou rozvrtávala chodníček před kavárnou. Jeden z nich, předák, stál kousek od skupinky, hlavu měl skloněnou, aby se tak chránil před ošklivým počasím, v ruce držel tablet ve vodotěsném pouzdře a zadával do něj naměřené údaje. Poblíž bylo zaparkováno několik aut, dodávka a také hlučný žlutý mobilní kompresor.

Jeden z dělníků, poté co jeho vrták rozrušil další pruh asfaltu a on jej následně vypáčil a odstranil z cesty, najednou cizím akcentem vykřikl. „Ach, bože! Podívejte se!“ Nervózně se otočil k předákovi. „Wesley! Podívej!“

I ostatní dělníci, když uslyšeli jeho výkřik, který přehlušil randál jejich strojů, přerušili práci. Předák vykročil vpřed, pohlédl dolů a spatřil něco, co jeho nezkušenému oku připomínalo kostru ruky.

„Není to nějaké zvíře?“ zeptal se dělník.

„Nevím,“ odpověděl předák pochybovačně. A nedokázal ani říct, jak je to staré. Mohlo to tam ležet desetiletí. Nedokázal si ale vybavit žádné zvíře, které by mělo takovouhle packu nebo pařát. Možná s výjimkou opice. Vypadá to jako lidské, pomyslel si. Přikázal třem mužům se sbíječkami, aby se soustředili na bezprostřední okolí ruky a aby dávali pozor a nevrtali hloub, než je třeba.

Byly vypáčeny další kusy asfaltu a objevily se pažní kosti, připevněné k ruce černými úpony šlach. Pak hrudní koš a to, co neomylně bylo lidskou lebkou.

„Dobře!“ pronesl předák nervózně. „Všichni toho teď nechte a začneme zase ráno, až budeme mít povolení. Uvidíme se tady v osm ráno.“

Předák, který přemýšlel o tom, jestli by býval neměl zarazit své muže dřív, přešel k dodávce, otevřel její zadní dveře, pak do ní vlezl, chvíli tam šátral a vytáhl plachtu. Položil ji na odhalené části kostry a zatížil kusy rozvrtaného asfaltu. Když skončil, vytáhl z pouzdra telefon a zavolal svému šéfovi, aby si vyžádal další pokyny. Byly hlasité a jasné.

Ukončil hovor a pak, jak mu bylo nařízeno, vytočil tísňovou linku 999. Když to vzal operátor, požádal o přepojení na policii.

Kapitola 5

Čtvrtek 11. prosince

Jamie Ball, který se třásl strachem, zajel se svým Golfem do odstavného pruhu dálnice, zastavil a znovu vytočil Loganino číslo. Telefon zazvonil šestkrát a pak se mu ozvala její hlasová schránka.

„Zdravím, tady je Logan Somervillová. Zrovna teď nemůžu váš hovor vzít –“

Típnul hovor a okamžitě vytočil Loganino číslo znovu. Vezmi to, drahoušku Logan, vezmi to, prosím, vezmi to, prosím, vezmi to! Znovu to zazvonilo šestkrát a opět se ozval ten její nahraný vzkaz. Kolem přeburácel náklaďák, jen pár centimetrů od jeho malého auta, otřásl jím a hodil na něj spršku dešťové vody. Jamie zavřel oči, přemýšlel a měl slzy na krajíčku. Mohl by zavolat správci Markovi. Anebo sousedovi od vedle, který měl klíč od jejich bytu.

Ale slyšel ji zaječet.

Něco se určitě stalo.

Jeho auto se znovu otřáslo, když se kolem hlučně přehnal, – až moc blízko –, další tirák.

Ukončil hovor a okamžitě vytočil 999.

Kapitola 6

Čtvrtek 11. prosince

Nějaký idiot asi před hodinou to slovo na K pronesl. Stejně jako v divadelním světě, kde panoval hluboký předsudek ohledně vyslovování názvu hry Macbeth  – všichni divadelníci o něm zásadně hovořili jenom jako o „té skotské hře“ – tak v policejním světě se mělo za to, že přináší smůlu, když se prohlásí, že dneska je klid. A skutečně několik minut poté, co do oddělení komunikace na ústředí Sussexské policie vpadl baculatý a plně vystrojený konstábl, aby si promluvil se svou ženou, která byla jednou z operátorek tísňové linky, a z úst mu vyklouzlo to slovo na K, najednou se to zjevně po celém hrabství všechno spustilo. Došlo k náhlé sérii tří nesouvisejících vážných dopravních nehod; k ozbrojené loupeži v Brightonu; nějaký muž vyhrožoval, že skočí z oblíbeného místa sebevrahů, útesů Beachy Head, a v Crawley se pohřešoval čtyřletý chlapec.

Oddělení komunikace, které se nacházelo ve velmi velké, zdmi nerozčleněné prostoře v moderním bloku rozlehlého areálu policejního ústředí, zpracovávalo všechny tísňové hovory, adresované Sussexské policii z celého hrabství, a také tu byla centrála systému bezpečnostních kamer. Všemu velel operační důstojník 1 – policejní inspektor ve službě. K jeho pravomocem patřilo udělovat souhlas k použití střelných zbraní při náhle propuknuvších incidentech a také organizovat a řídit pronásledování jakéhokoli vozidla v hrabství.

Dneska odpoledne a večer byl operačním důstojníkem 1 Andy Kille, vysoký a statný muž, bývalý mistr Británie v parašutismu, kterému bylo něco přes padesát. Měl pohledný obličej, do nějž téměř třicet let policejní služby vyrylo cynismus, zakončený řídkým chmýřím krátce střižených šednoucích vlasů. Byl oblečený v tmavých kalhotách od uniformy, černé polokošili, která měla na rukávech bíle vyšité slovo „Policie“ a na výložkách inspektorské hvězdičky. Na krku mu na modré šňůrce visela jeho průkazka a momentálně na něm bylo nápadné a netypické pivní břicho – důsledek toho, že nedávnou přestal kouřit a kompenzoval to žravostí.

Kille seděl u svého stolu v kukaňovitém prostoru v zadní části místnosti a byl obklopený spoustou počítačových monitorů. Na jednom byla vidět mapa hrabství. Další ho ustavičně informoval o všech momentálně řešených incidentech. A třetí, dotyková obrazovka, sloužil jako jeho oči a uši ve vztahu k místnosti, které velel.

Na stěně na vzdálenějším konci místnosti byly připevněny monitory, jež ukazovaly statistiky týkající se výkonnosti policie, zatímco nad jeho stolem promítala samostatná obrazovka záběry ze čtyř z pěti set bezpečnostních kamer v hrabství. K tomu tam byly monitory, na nichž byly zobrazovány rozličné aktuální informace. S pomocí různých a samostatných klávesnic a také joysticku mohl Kille během několik sekund natočit či zazoomovat jakoukoli z kamer. V této sekci pracovalo třicet lidí, většinou civilistů, označených vyšitými slovy „Policejní podpora“ na rukávech svých polokošil v barvě královská modř, kterou se lišily od černých polokošil policistů. Někteří z nich byli bývalí policisté. Když bylo hodně rušno, mohla se tu nacházet podstatná část ze stovky lidí pracujících na dvou úrovních.

U řady stolů pod monitory se záběry bezpečnostních kamer seděli operátoři tísňové linky; každý z nich, podobně jako většina lidí v této místnosti, měl na hlavě sluchátka. Tito lidé úzce spolupracovali s policisty, kteří byli vysíláni na příslušné místo v policejních vozech nebo pěšky. Většina operátorů měla u sebe monitor, kde mohli v případě potřeby vidět záběry bezpečnostních kamer z příslušné lokality. Vedle nich se nacházela zařízení k odbavování tísňových volání. Tísňová volání – volání na linku 999 – byla signalizována hlubokým zvukem klaksonu, aby v těch vzácných případech, kdy byli všichni operátoři zaneprázdněni, byli na potřebu přijmout hovor upozorněni i další, rovněž vycvičení pracovníci v této místnosti.

Amy Woodová, klidná tmavovláska mateřského typu, která tísňová volání přijímala už dvacet let, patřila k nejzkušenějším pracovníkům v místnosti. Tuhle práci milovala, protože člověk nikdy nevěděl, co se může za pouhých deset vteřin stát. A pokud existovala jedna věc, kterou se naučila, pak to bylo především to, že i když si člověk myslí, že už všechno zažil, vždycky může přijít další překvapení. O „K dny“ nestála, a tak byla vždycky tajně ráda, když se věci začínaly valit. A že jich za poslední hodinu bylo! Přijala telefonáty od svědků dvou různých dopravních nehod, od muže, jehož přítelkyni pokousal sousedův pes, od někoho z Bognor Regis, kterého kdosi shodil z kola a pak na tom kole ujel, a někoho, kdo se podle hlasu zdál být zdrogovaný a stěžoval si, že jeho soused přes ulici ho ustavičně fotografuje.

Jejím prokletím i prokletím všech jejích kolegů byl ustavičný proud falešných telefonických oznámení a ještě větší množství telefonátů od duševně nemocných lidí, které přicházely nonstop. Jedna konkrétní stará paní s demencí volala patnáctkrát za den. Faktem bylo, že celých dvacet procent telefonátů na tísňovou linku přicházelo od duševně nemocných lidí.

Jednoho takového měla na lince i teď. Mladého muže, který plakal.

„Zabiju se.“

Jeho hysterický hlas nebyl přes praskot způsobený burácejícím větrem skoro slyšet.

„Můžete mi říct, kde jste?“ Volal z mobilu a na obrazovce se jí objevilo místo vysílače mobilního signálu, který momentálně přijímal a posílal dál signál z jeho mobilu. Bylo to ve městě Hastings a on právě mohl být v jakékoli z asi tuctu ulic.

„Myslím, že mi nepomůžete,“ řekl. „Mám problémy v hlavě.“

„Kde jste?“ zeptala se ho klidným a příjemným hlasem.

„Rigger Road,“ odpověděl a pak se rozbrečel. „Nikdo mi nerozumí, jo?“

Zatímco Amy mluvila, zadávala incident do systému a instrukce radiodispečerovi.

„Můžete mi říct, jak se jmenujete?“

Nastalo dlouhé ticho. Zaslechla něco, co znělo jako Dan. „Jmenujete se Dan?“

„Ne, Ben.“

Celý tón jeho hlasu ji znepokojoval. Doplnila ke svým instrukcím stupeň 1, což znamenalo okamžitou reakci – a příjezd na místo maximálně do patnácti minut.

„Takže co se tenhle týden stalo, že se cítíte takhle, Bene?“

„Nikdy jsem sem prostě nezapadl. Nedokážu svý mámě vysvětlit, co je špatně. Jsem ze Senegalu. Přijel jsem sem, když mi bylo deset. Nikdy jsem sem prostě nezapadl. Lidi se ke mně chovají jinak. Mám nůž a teď se podříznu.“

„Prosím, zůstaňte mi na lince, Bene. Někoho k vám posílám. Zůstaňte mi na lince, dokud k vám nepřijedou.“

Na obrazovce jí vyskočila odpověď s volacím znakem vozu, který byl na incident přidělen. Na mapě uviděla růžový symbol policejního auta, které nebylo dál než osm set metrů od Rigger Road. Auto najednou poskočilo a bylo na mapce o dva bloky blíž.

„Proč se ke mně lidi chovají jinak?“ Hystericky se rozbrečel. „Prosím, pomozte mi!“

„Policisté jsou už hodně blízko, Bene. Zůstaňte na lince, než se k vám dostanou.“ Viděla růžový symbol ve vjezdu do Rigger Road. „Vidíte už policejní auto? Vidíte policejní auto, Bene?“

„Jo.“

„Zamával byste na ně?“

Slyšela hlasy. Pak vyskočilo hlášení, při němž se jí ulevilo: Hlídka na místě.

Úkol splněn a ona ukončila hovor. Bylo vždycky těžké poznat, zda ony údajné sebevražedné telefonáty jsou skutečné, anebo jde jen o volání o pomoc. A ani ona, ani nikdo z jejích kolegů tady by v případě takového telefonátu nic neriskoval. Před týdnem přijala telefonát od muže, který jí říkal, že má kolem krku provaz a chystá se proskočit půdním světlíkem. Zrovna když policie vstupovala do jeho domu, uslyšela ho chrčet a pak ji zamrazilo, když jeden policista křičel na druhého, aby mu podal nějaký nůž.

Amy se podívala na hodinky. 17.45. Její dvanáctihodinová směna nebyla ani v půli, ale byl čas obstarat si kafe a zjistit, kolik dalších lidí z oddělení by taky chtělo k večeři objednat kari z místní, dost dobré indické restaurace, která se rychle stávala jejich nejnovější kantýnou. Ale než stačila sundat sluchátka a vstát, zazvonil telefon.

„Tísňová linka Sussexské policie, jak vám mohu pomoci?“ pronesla do telefonu a okamžitě pohlédla na monitor, kde bylo zobrazeno číslo a přibližné místo, odkud je voláno. Bylo to v oblasti Crawley, kousek od letiště Gatwick. Z hluku okolo projíždějících vozidel usuzovala, že volající je na nějaké dálnici. Dopravní nehoda, předpokládala – většina volajících z dálnic oznamovala trosky ležící v některém z pruhů anebo jiné dopravní nehody.

Jak už tomu často bývalo, měl ten mladý muž zpočátku problém se vymáčknout. Ze své dlouhé praxe Amy věděla, že většině lidí cuchá nervy už jen pouhý fakt, že volají na tísňovou linku, nemluvě o dopadu oné naléhavé situace, kterou ohlašují. Polovina volajících byla v jakési „rudé mlze“ nervů a zmatenosti.

Přes rachot okolních vozidel sotva slyšela hlas toho muže.

„Volám vám proto, že, víte – podívejte – jde o to, že – mám opravdu strach o svou snoubenku,“ vykoktal ze sebe nakonec.

„Můžete mi říct svoje jméno a číslo?“ zeptala se, i když číslo již viděla.

Vysypal to ze sebe. „Myslím, že moje snoubenka má potíže. Zrovna jsem s ní telefonoval, když vjížděla na podzemní parkoviště pod naším bytem. Říkala, že tam číhá nějaký muž. Vyděsil ji. Pak jsem ji slyšel zaječet a telefon ohluchnul.“

„Zkusil jste jí zavolat znovu, pane?“

„Ano, ano, zkusil. Prosím, pošlete tam někoho, mám opravdu strach.“

Veškeré zkušenosti a instinkty Amy říkaly, že tohle je skutečné a potenciálně vážné. „Jak se prosím jmenujete?“

„Jamie – Jamie Ball.“

Navzdory hluku v pozadí mluvil nyní zřetelněji. Opět začala ťukat údaje do počítače a přitom dál mluvila. „Můžete mi dát adresu, jméno a stručný popis vaší snoubenky.“

Uvedl jí to a pak dodal. „Prosím, prosím, pošlete tam rychle někoho, něco není v pořádku.“

Podívala se na monitor, pak na mapu a hledala růžový symbol auta. Potom ho zahlédla. „Hlídka už vyjíždí, pane.“

„Děkuju. Moc děkuju.“

Slyšela, jak se mu láme hlas. „Prosím, zůstaňte ještě chvíli na lince, pane. Pane? Pane Balle? Jamie. Já se jmenuju Amy.“

„Promiňte,“ řekl a znělo to klidněji.

„Můžete mi prosím nadiktovat číslo mobilu vaší snoubenky, číslo její pevné linky domů a poznávací značku jejího auta?“

Ball jí ty údaje sdělil, ale náhle si nedokázal vzpomenout na celou poznávací značku. „Začíná to na GU10,“ řekl. „Prosím, požádejte je, ať si pospíší.“

„Nemáte tušení, kdo by mohl být ten člověk na tom podzemním parkovišti? Neviděla tam vaše snoubenka někdy předtím někoho podezřelého?“

„Ne. Ne. Ale je tam tma a není tam bezpečno. Před pár měsíci tam vandalové poničili několik aut. Jsem na cestě domů, ale mám to ještě dobrou půlhodinu.“

„Hlídka tam bude do několika minut, pane Balle.“

„Prosím, zkontrolujte, jestli je v pořádku. Prosím. Miluju ji. Prosím, zkontrolujte, jestli je v pořádku. Prosím.“

„Dávám hlídce číslo vašeho mobilu. Budou vás kontaktovat.“

„Slyšel jsem ji zaječet,“ zopakoval. „Ach, bože. Slyšel jsem ji zaječet. Bylo to strašné. Musí jí pomoct.“

Zapsala si ty údaje a poslala je systémem takzvaných bleskových nevyžádaných zpráv Andymu Killovi.

Ten okamžitě upozornil „Zlatého velitele“ ve službě, vrchního superintendenta Neva Kempa, a manažera pro kritické incidenty, dříve známého jako „Stříbrný velitel“, vrchního inspektora Jasona Tingleyho, že mají potenciální únos.

Kapitola 7

Čtvrtek 11. prosince

„Policejní konstábl Déšť“ nazývali policisté tento druh počasí, a to jen zčásti žertem. Lumpové nechtěli zmoknout a následkem toho míra zločinnosti v souměstí Brighton a Hove vždycky klesala, pokud silně pršelo.

Bylo šest hodin a temný, studený prosincový čtvrteční večer. Policejní konstábl Susi Hollidayová a její kolega, s nímž tvořila hlídku, starší a zkušenější policejní konstábl Richard Kyrke, známý jako RVK a u policie proslulý svou fotografickou pamětí, mířili na západ po hoveském nábřeží ve svém hlídkovém voze Ford Mondeo kombi. Po pravé straně míjeli blok hezkých řadových domů z období regentství a nalevo opuštěné trávníky s řadami plážových boudiček. V dálce, v místech, kam už nedopadala zář světel promenády, se zmítaly a pěnily rozbouřené vody kanálu La Manche.

Blížil se konec jejich směny, do 19.00, kdy měli být vystřídáni, zbývala už jen hodina. Měli za sebou klidný den. Zatím byli vysláni k menší dopravní nehodě – motocyklista sražený ze skútru dodávkou, ale bez zranění –, povoláni do drogerie poblíž kruhového objezdu v oblasti Seven Dials, kde ve dveřích zkolaboval muž, podezřelý z předávkování drogami; a jak už se skoro bez výjimky stávalo každou směnu, vyjížděli také k jednomu případu domácího násilí, který vyřešili, a přítele, jenž byt se svou dívkou obýval, zatkli. Ta žena volala na policii už počtvrté za půldruhého roku, a to vždy poté, co ji její partner fyzicky napadl. Možná ho teď vyhodí už nadobro, ale Susi Hollidayová o tom pochybovala. Skutečnou tragédií mnoha obětí domácího násilí bylo to, že byly tak demoralizované a připravené o veškerou sebedůvěru, že jen zřídkakdy mívaly odvahu vyhodit svého partnera anebo odejít – nebo schopnost uvěřit, že dokážou žít samy.

Za několik hodin se centrální oblast kolem West Street s jejími bary a nočními kluby nutně promění v potenciální válečnou zónu, jak se to dělo každý čtvrtek, pátek a sobotu večer, a tak tato oblast musela být držena pod přísnou, ale přátelskou kontrolou prostřednictvím operace Mramor, což byla masivní policejní přítomnost až pozdě do noci. Avšak této dvojici policistů se vzhledem k aktuálnímu vzorci jejich směn naštěstí dařilo unikat těmto nocím, kdy se policisté museli vypořádávat s ustavičnými rvačkami a opilou a nadávající problémovou mládeží. I když některé policisty po pravdě bavilo, když se dostali do pořádné „mely“, jak to označovali – byla to jedna ze situací v jejich práci, která zajišťovala přísun adrenalinu.

Susi Hollidayová jela v proudu vozidel, který ustavičně zastavoval a zase se rozjížděl, a stěrače se ze všech sil snažily odrážet déšť. Na pozadí jejich deštěm smáčeného čelního skla se najednou rozzářila brzdová světla auta před nimi. RVK se soustředil na esemesku, kterou posílal. Následující dva dny budou mít oba volno a Susi se těšila na klidné chvíle se svým manželem Jamesem, na nakupování věcí do nového bytu v nedalekém Eastbournu, kam se nedávno nastěhovali a kde ceny nemovitostí byly podstatně nižší než v Brightonu.

„Co plánuješ na dny volna, RVK?“ zeptala se kolegy.

„Mm,“ řekl a zdvihl prst, čímž naznačoval, že potřebuje dokončit psaní esemesky. Po chvíli odpověděl: „Vezmu Joeyho na fotbal.“ Joey byl jeho dvanáctiletý syn, kterého zbožňoval. „A pak spolu pojedem k rodičům mé bývalé. Ty?“

Ve vysílačkách jim zapraskalo. Pak uslyšeli ženský hlas radiodispečerky.

„Charlie Romeo čtyři?“

„Charlie Romeo čtyři,“ ohlásil se RVK.

„Charlie Romeo čtyři, máme nahlášený incident na podzemním parkovišti bytového domu Chesham Gate na rohu Stanley Rise a Briars Avenue. Nějaká žena tam možná byla napadena útočníkem. Můžete tam zajet? Stupeň jedna.“

„Chesham Gate?“ zopakoval Kyrke. „Ano, ano. Jedeme tam.“ Pak se obrátil k Susi. „Otoč to.“

Susi Hollidayová zapnula majáky a sirénu a do žil se jí tlačil adrenalin. Otočila se o sto osmdesát stupňů do protějšího pruhu a začala zrychlovat. Podobně jako její kolegové vždycky pocítila ohromné vzrušení, když reagovala na výzvu stupně jedna. Podobně jako pořádná „mela“, byla i jízda s majáky jedním z velkých vzrušení – a výhod – této práce. A taky velká zodpovědnost. Majáky a siréna byly podle zákona žádostí, aby policejní vůz ostatní řidiči pustili, ne automatickým právem. A jelikož se zdálo, že polovina řidičů na silnicích je buď hluchá, slepá, nebo prostě hloupá, všechny jízdy s modrými světly s sebou nesly velké riziko a chvíle, kdy měl člověk srdce až v puse.

Jednu takovou zažívala teď s Nissanem Microu před ní, vozem, který patrně neměl zpětná zrcátka ani blinkry, protože náhle přejel z pruhu do pruhu tak, že se ocitl přímo před ní ve chvíli, když už to hnala stovkou. „Debil!“ sykla, minula zadní nárazník Micry jen o pár centimetrů a auto předjela.

Konstábl Kyrke si za jízdy poznamenával detaily od dispečerky, která mu nahlas předčítala neúplnou poznávací značku ženina auta a její popis.

Za devadesát vteřin přelétli přes kruhový objezd u Brightonského mola, a to díky inteligentnímu řidiči autobusu, který jim zastavil, a pokračovali po nábřežní Marine Parade. Zahnuli doleva a přeřítili se kolem levných hotelů oblasti Lower Rock Gardens. Za necelé dvě minuty, když vyjížděli do strmého svahu před nemocnicí, spatřili vepředu po své levici bytový blok zvaný Chesham Gate.

Zastavili vedle zavřeného vjezdu na podzemní parkoviště, vystoupili a popošli k otočnému turniketu, který umožňoval východ ven. Otvory v mřížích turniketu hleděli do temnoty dole. Susi Hollidayová vytáhla baterku, zapnula ji, svítila kuželem skrz mříže, ale neviděla nic než řadu zaparkovaných aut, z nichž některá byla pod plachtami.

„Nějaký nápad, jak se dostaneme dovnitř?“ zeptala se kolegy.

„Podívám se, jestli tady není byt správce,“ odpověděl a sprintoval k hlavnímu chodu. Náhle uslyšela cvaknutí a vrata se začala otevírat. O pár chvil později byla zalita světlem reflektorů a zaslechla za sebou řev motoru. Otočila se a uviděla malý kabriolet BMW, který řídila nějaká mladá žena. Zdvihla paži, přistoupila k vozidlu a sdělila řidičce, že teď nebude moct na parkoviště vjet kvůli události nahlášené policii.

Spěchala dolů po rampě, což způsobilo, že se automaticky rozsvítila světla, a ona tak viděla značnou část vnitřku. Vypnula tedy svítilnu, aby šetřila baterii. Hledala bílý Fiat 500 s poznávací značkou začínající na GU10 a štíhlou ženu ve věku asi pětadvaceti let s dlouhými hnědými vlasy. Uvnitř se nacházelo asi šedesát parkovacích míst, většina z nich obsazená auty, a k tomu několik motocyklů a stojan na kola.

Nikde ale žádná známka života. Začala se prodírat řadami zaparkovaných aut, vdechovala zápach prachu a motorového oleje a celou dobu obezřetně sledovala, jestli tam dole někdo není.

Došla až na konec řady a zahnula doleva, směrem k jedné temnější sekci. Jedno světlo nad ní ustavičně poblikávalo a hlasitě bzučelo, a tak zase zapnula svítilnu. Minula stojan na kola, kde se nalézalo několik bicyklů zajištěných masivními visacími zámky, a krásný starý kabriolet Mercedes, pokrytý prachem a dřepící na všech čtyřech vypuštěných pneumatikách. A pak ho uviděla, úhledně zaparkovaný bílý Fiat 500. První znaky jeho poznávací značky byly GU10. Auto se zdálo být mokré, jako kdyby sem právě zajelo.

Zastavila se a vysílačkou spojila s kolegou. „Myslím, že jsem to auto našla,“ oznámila.

„Jsem na cestě dolů se správcem,“ odpověděl.

Opatrně k autu přistoupila a pak kuželem baterky zasvítila přes boční okénko dovnitř vozu. Interiér byl prázdný. Na sedadle spolujezdce ležel odhozený obal od žvýkačky a na palubní desce nějaký lístek. Podívala se na něj zblízka a zjistila, že je to parkovací lístek z parkoviště poblíž Lewesu. Zkusila vzít za dveře řidiče a spolujezdce, ale oboje dveře byly zamčené. Kapota byla ještě teplá.

Právě v tu chvíli se objevil policejní konstábl Kyrke v doprovodu malého padesátníka v plátěných kalhotách a bundě pilotce z nějaké uměliny, který v ruce držel mobil.

„Tohle je Mark Schultz, správce tohohle bloku,“ představil ho.

„Tak co je přesně za problém?“ zeptal se správce.

„Musíme zjistit, jestli je majitelka tohohle auta, Logan Somervillová, v pořádku,“ vysvětlila Susi Hollidayová. „Neviděl jste ji od té doby, co přijela?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, končím v půl šestý.“

„Máte tady bezpečnostní kamery?“

Zoufale zdvihl ruce. „Nefungují už půldruhého měsíce. Ohlásil jsem to společnosti, co je spravuje, ale nic se nestalo.“ Pokrčil rameny. „Co může člověk dělat, že?“ Pak zaváhal, když se vydali ke schodům. „Mám jí zatelefonovat?“

„Ano, prosím.“

„Moc milá dáma,“ pronesl. „Milý přítel. Milí lidé.“ Pozdvihl telefon, rolováním posouval displej a pak vytočil nějaké číslo. Za pár chvil se podíval na ty dva policisty a zavrtěl hlavou. „Nebere to.“

„Máte klíč od jejího bytu?“

„Ano, dejte mi chvilku a najdu ho.“

„Já zůstanu tady dole, porozhlédnu se tu a zastavím každého, kdo by sem chtěl vjet nebo odsud odjet,“ rozhodl se Kyrke. „Ty jdi nahoru do bytu.“

Susi Hollidayová vystoupala po vnitřním schodišti do přízemí a pak čekala na chodbě, až Schulz vejde do svého bytu. Vrátil se se svazkem klíčů jako nějaký žalářník a vedl ji do výtahu.

V devátém patře vystoupili do ponuré chodby s hodně ošlapaným kobercem a plesnivým zápachem. Někde šíleně hlasitě duněla jakási hudba. Susi Hollidayová v ní poznala píseň „Patient Love“ od Passengera. Následovala správce chodbou, až nakonec zastavil před nějakými dveřmi a stiskl tlačítko zvonku.

Za pár chvil zazvonil znovu. Pak silně zaklepal. Čekal několik vteřin a potom se tázavě podíval na policistku. „Nikdo neotvírá.“

„Mohl byste to otevřít, abych mohla ověřit, jestli tam ta slečna není?“

„Mně se dovnitř moc chodit nechce, víte?“

„Máme velké obavy o její bezpečnost – potřebujeme vědět, jestli je v pořádku.“

Pokrčil rameny. „Dobře, jasně, žádný problém.“

Otevřel dveře a zavolal: „Haló! Slečno Somervillová! Haló, to jsem já, správce! Jsem tady s policií.“

Přivítalo je ticho. Byt působil mrtvě a prázdně.

„Vadilo by vám, kdybychom šli dovnitř?“ zeptala se policejní konstábl Hollidayová.

Zamyšleně kroutil ústy a pak jí pokynul rukou. „Ne, tak pojďte dovnitř.“

Vešli do malé předsíně, kde se o zeď opírala dvě horská kola a nad nimi viselo několik kabátů a bund. Pak vstoupili do světlého vzdušného obývacího pokoje a jídelny zároveň. Místnost působila moderně, byl tam krémový koberec, béžové pohovky a snídaňový bar, který ji odděloval od malé kuchyně a na němž ležely noviny Independent a časopis The Week. Na konci snídaňového baru stálo akvárium, dokonale čisté a jasně osvětlené, s několika maličkými tropickými rybičkami, jež tam plavaly pořád dokola.

Byla tam také řada zarámovaných fotografií, na něž Susi Hollidayová se zájmem pohlédla. Jedna zachycovala pohledný mladý pár v cyklistickém oděvu, který pózoval se zablácenými koly v rozeklané horské krajině. Na dalším byl tentýž pár, jak leží na pláži, kouká vzhůru a zubí se na fotografa. Další snímek tu dvojici ukazoval v lyžařském oděvu. Nacházelo se tam také několik velkých barevných reprodukcí, jejichž tématy byla lehátka na pláži, kostra starého Západního mola, řada plážových boudiček a kokršpaněl. Vypadaly, jako kdyby byly od výtvarníka, kterého měla Susi opravdu ráda, od leweského malíře Toma Homewooda.

Prohlédli ložnici, která obsahovala dvojlůžko s úhledně složenou peřinou, naklepanými polštáři, televizí a lampičkou po obou stranách postele. Na jednom nočním stolku tam ležela hromada knížek a ženský časopis a na druhém stála poloprázdná sklenice vody. Susi Hollidayová si všimla boty, která byla odhozená na podlaze, a pak uviděla něco, co vypadalo jako malá skvrna od krve na spodku dveří do přilehlé koupelny, a také si všimla několik krvavých kapiček na podlaze.

Koupelna byl uklizená a suchá, s proutěným košem na prádlo, na němž ležely cyklistické šortky z lycry a tílko. Na poličkách viděla sprchový gel, šampon, tělový krém a další krémy, pánské a dámské žiletky, několik lahviček s parfémy, kolínskou a vodou po holení. Zdálo se, že tu nikdo minimálně několik hodin nebyl.

Susi Hollidayová to vysílačkou oznámila a uvedla, že i když nikde nejsou stopy po zápasu, našla malé množství krve.

Na dispečinku jim řekli, že ženin snoubenec je jen několik minut jízdy od nich a aby počkali na místě.

Kapitola 8

Čtvrtek 11. prosince

Jamie Ball, normálně opatrný řidič, se hnal po Edward Street jako posedlý, hleděl skrz čelní sklo zamlžené hustým deštěm, proplétal se silným provozem dopravní špičky, blikal světly, troubil, ignoroval klaksony naštvaných řidičů a zdvižené zaťaté pěsti, které byly odezvou na jeho způsob jízdy. Celé jeho tělo pulzovalo strachem.

Vyfotil ho rychlostní radar, ale bylo mu to jedno. Na ničem mu nezáleželo, jenom se zoufale potřeboval dostat domů, aby se ujistil, že je Logan v pořádku. Zahnul prudce doleva, auto se na mokrém povrchu smýkalo a pneumatiky vibrovaly, když se snažily na povrchu zachytit, zatímco on zrychloval směrem do kopce. Pak zahnul doprava do jejich ulice. Před sebou uviděl policejní hlídkový vůz, který stál blízko vchodu do jejich bytového domu.

Stiskl dálkový ovladač a trpělivě čekal, až se elektrická vrata otevřou, a pak začal sjíždět dolů po rampě. Skoro okamžitě ho zastavil uniformovaný policista, který vyběhl proti němu z parkoviště. Představil se mu a byl nasměrován na prázdné parkovací místo.

Okamžitě vyskočil z auta, dveře nechal otevřené a ke své nesmírné úlevě uviděl její malý bílý Fiat úhledně zaparkovaný na obvyklém místě. Je v pořádku! Díky bohu, díky bohu! Pak se obrátil k tomu policistovi a zeptal se: „Kde je Logan, moje snoubenka? Co se stalo? Je v pořádku?“

„Myslím, že nejlepší bude, když si půjdete promluvit s mou kolegyní, která je nahoře se správcem.“

Strachy ho náhle zamrazilo. „Proč? Co se stalo?“

„Nahoře vám budou schopni říct nejnovější informace, pane.“

Jamie spěchal k výtahu a vyjel s ním do devátého patra. Když se dveře otevřely, vystoupil a spatřil uniformovanou policistku v doprovodu správce Marka, jak vycházejí z jejich bytu.

„Ahoj!“ zvolal na správce. „Je všechno v pořádku?“

„Ahoj, Jamie!“ pozdravil ho správce.

„Logan? Je v pořádku, Marku? Telefonovala mi – říkala, že dole na parkovišti viděla nějakého člověka, co tam vnikl.“

„Neviděl jsem ji,“ odpověděl Mark. „Ještě není doma, Jamie.“

„Ano, je, její auto je dole.“ Pohlédl na policistku, ignoroval její tázavý pohled, protáhl se kolem ní a vešel do bytu. Rázoval předsíní kolem horských kol opřených o zeď, zahnul doleva do malého předpokoje, který byl od podlahy ke stropu lemovaný policemi na knihy. Nacházela se tam celá jeho sbírka románů od Lee Childa a knih od mnohých z jeho oblíbených autorů detektivek, hororu a sci-fi. Pak vešel do velkého neuklizeného čtvercového obývacího pokoje a jídelny zároveň. Nikde po ní ani vidu, ani slechu.

„Logan!“ zavolal a spěchal zpátky do předsíně. Zkontroloval jejich ložnici a všiml si, že tam pořád leží bota, o níž Logan ráno zakopla. Prohlédl přilehlou koupelnu, maličkou ložnici pro hosty, kuchyň, záchod pro hosty a koupelnu se sprchou. Vrátil se do obýváku a jídelny zároveň a otevřel dveře na malý balkon. Někdy si tam chodívala zakouřit, navzdory jeho pokusům přimět ji, aby kouření nechala. Ale dvě plastové židličky a malý bílý stolek tam jen opuštěné a mokré stály v dešti a v popelníku ležel v loužičce vody promočený nedopalek cigarety.

Vrátil se zpátky do obývacího pokoje a zavřel za sebou dveře, aby se bránil před živly. Policistka se mezitím rovněž vrátila do bytu i se správcem, který stál za ní. „Jsem policejní konstábl Hollidayová,“ představila se. „Můj kolega a já jsme byli po vašem telefonátu vysláni na podzemní parkoviště téhle budovy. Zatím jsme nic podezřelého nenašli – Loganin Fiat je zaparkovaný a zamčený na přiděleném místě a nikde není stopa po násilném vniknutí do vašeho bytu.“

„Volala mi z parkoviště, když tam vjela. Pak zaječela a telefon ztichnul.“

„Zkoušel jste jí volat znovu, pane?“

„Ano, celou cestu sem jí soustavně volám.“ Vytáhl z kapsy kalhot telefon a znovu vytočil její číslo. Šest zazvonění a hovor spadnul do hlasové schránky. „Drahoušku,“ řekl. „Zavolej mi, prosím tě, jakmile si tenhle vzkaz poslechneš.“ Ukončil telefonát a podíval se zpátky na Susi Hollidayovou. „Vždycky mi zavolá zpátky, během několika minut. Nezáleží na tom, co dělá – vždycky mi zavolá zpátky – a já jí taky vždycky volám zpět.“

„Určitě jela do práce sama, pane? Nesvezl ji nějaký kolega, což by vysvětlovalo, proč je její auto tady?“

„Ne, proboha. Volala mi ze svého auta na parkovišti. Říkala, že tam dole viděla nějakého muže a zaječela. Byl to strašný zvuk. Jako by to nebyla ona. Nemůžeme jít dolů na parkoviště a podívat se tam?“ prosil Jamie.

Policistčina vysílačka zapraskala. Jamie slyšel odtělesněný ženský hlas, který říkal něco, co nedokázal rozpoznat.

„Charlie Romeo čtyři,“ odpověděla Susi Hollidayová. „Jsme pořád v Chesham Gate.“

„Děkuju, Charlie Romeo čtyři. Dejte mi vědět, až skončíte.“

„Ano, ano,“ odpověděla. Pak se obrátila k Jamiemu Ballovi.

„Neměli jste dnes vy a vaše snoubenka nějakou hádku, pane?“ zeptala se Susi Hollidayová.

„Všimla jsem si předtím krve na spodku dveří koupelny.“

„Á, tohle. Zakopla, když vstávala z postele a rozřízla si palec. Chtěla jet ráno do nemocnice, aby se jí tam na to podívali.“

„Nemocnice to určitě bude moct potvrdit, že, pane?“

„Ano, samozřejmě.“ Pak Jamie Ball zaváhal a zahleděl se na policistku. „Ach, bože, vy si myslíte, že jsem jí něco udělal? Prokristapána!“

„My bohužel takové otázky klást musíme, pane.“

Jamie popadl náhradní klíče od Loganina auta a pak sjeli výtahem zpátky na parkoviště, aby se tam přidali ke Kyrkovi a všichni tři pak zamířili k tomu Fiatu.

„Měl bych dodat ještě jednu věc,“ řekl Ball. „Logan je diabetička. Typ 2 – potřebuje mít dostatečně vysokou hladinu cukru, jinak jí hrozí hypoglykemie.“

Policistka přikývla. „Kde pracujete, pane Balle?“

„V Croydonu, strava pro domácí mazlíčky značky Condor.“

„My máme dva rhodeské ridgebacky,“ řekl na to policejní konstábl Kyrke, který k nim přešel a přidal se k nim. „Manželka nedá na Condor dopustit – Condor Vitalife.“

„To rád slyším,“ zareagoval Jamie bez nadšení. „Je to vynikající výrobek.“

„Lepší než syrové maso?“

Pokrčil rameny. „Z toho, co vím, je to vyváženější strava než syrové maso.“

Došli k Fiatu.

„Byla tady dole, když vám volala?“ zeptala se policejní konstábl Hollidayová. Pozdvihla svůj iPhone. „Je tady moc špatný signál.“

Jamie přikývl. Znovu vytáhl svůj telefon. Signál kolísal od jedné tečky k nule a ke dvěma. Znovu vytočil Loganino číslo a za pár chvil slyšel telefon vyzvánět. Velmi slabě.

Všichni ho slyšeli.

Správce a oba policisté se na sebe na okamžik podívali. Jamie se zamračil, chvíli manipuloval s klíčem a pak otevřel dveře auta. Zvonění okamžitě zesílilo.

Její telefon ležel na místě pro nohy u sedačky spolujezdce.

Jamie se začal naklánět, aby ho zdvihl, ale zarazila ho policejní konstábl Hollidayová, která se kolem něj natáhla s rukou v rukavici. Zvonění přestalo. Hollidayová věděla, že zajištěné telefony se normálně předávají na digitální kriminalistickou analýzu, ale jelikož šlo o potenciální ohrožení života, rozhodla se zkontrolovat telefon okamžitě. Zaťukala na něj a zadívala se na displej, kde viděla devět zmeškaných hovorů od čísla označeného jako „Jamie mob“. Zeptala se, jestli je to on, a Jamie to potvrdil.

Jamie se podíval na ty dva policisty. „Ona by tu nikdy – nikdy by tu nenechala telefon. Nikam by bez něj nešla.“

Ale ačkoli viděl v jejich výrazech soucit, pochopil rovněž, že jsou trochu skeptičtí.

„Obávám se, že každý občas někde necháme telefon,“ řekla na to policejní konstábl Hollidayová. „Samotné se mi to stává.“

„Mně taky,“ vložil se do hovoru správce. „Jednou jsem tu věc nemohl najít dva dny.“

„Něco se jí stalo. Prosím, věřte mi. Něco se jí stalo. Slyšel jsem ji zaječet, proboha.“

Vysílačky znovu zapraskaly a Jamie znovu uslyšel nějaký ženský hlas.

„Charlie Romeo čtyři,“ pronesl policejní konstábl Kyrke, naklonil hlavu a mluvil do vysílačky, kterou měl připnutou nalevo od hrudníku.

„Vážná nehoda na křižovatce A23–A27. Dopravka potřebuje pomoc. Můžete mi dát vědět, až budete volní, Charlie Romeo čtyři?“

„Ano, ano,“ odpověděl Kyrke. „Ale myslím, že to bude ještě chvíli trvat.“ Pak se obrátil k Jamiemu Ballovi. „Promiňte mi, že jsem osobní, pane, ale bylo mezi vámi a vaší snoubenkou všechno v pořádku? Žádné hádky nebo tak něco?“

„Nic. Trochu jsme se dohadovali jako každý pár, ale za celou tu dobu, co jsme spolu, jsme neměli skutečnou hádku. Tolik se milujeme.“

Susi Hollidayová ustoupila od ostatních a měla stále větší obavy z toho, co slyšela. Vysílačkou zavolala na dispečink a požádala, aby se na místo naléhavě dostavil inspektor, který momentálně držel pohotovost.

Kapitola 9

Čtvrtek 11. prosince

Ve čtvrtek večer dorazil Roy Grace domů krátce po tři čtvrtě na sedm. Tento detektiv-superintendent měl před sebou ještě tři a půl dne pohotovosti, kterou držel jako jeden z vyšších vyšetřovatelů oddělení závažných zločinů pro hrabství Surrey a Sussex; v pondělí v sedm ráno předá tuto povinnost na následujících sedm dní jinému z vyšších detektivů.

V hrabství Sussex docházelo ročně v průměru ke dvanácti vraždám a v Surrey asi k deseti. V celé Velké Británii jich bylo asi šest set padesát ročně. Každý detektiv z oddělení vražd doufal, že mu do rukou padne vražda, která bude výzvou. Ne snad, že by to byli krvelační lidé, ale byli na to trénování a nutilo je to, aby ze sebe vydávali to nejlepší. Bylo třeba říct, že vražda, které se dostalo velké pozornosti ze strany veřejnosti, poutala pozornost i k osobě vyšetřovatele, s čímž byly spojeny lepší vyhlídky na povýšení.

Ne snad že by si Roy Grace někdy přál, aby někdo zemřel.

Během uplynulých několika let byly jeho víkendy prokleté. Při každé příležitosti, kdy kvůli nějaké společenské povinnosti anebo v poslední době kvůli tomu, že chtěl trávit čas se svou manželkou Cleo a jejich pětiměsíčním synkem, doufal, že bude mít klidný víkend, byl vždycky v poslední minutě povolán k vyšetřování nějaké vraždy. Nyní také doufal v poklidný víkend, aby mohl soustředit svou energii na pomoc Cleo. Ta momentálně třídila své věci, protože příští týden se měli stěhovat z Cleina bytu, kde společně bydleli, do venkovského domku, který si koupili poblíž vesnice Henfield, třináct kilometrů severně od Brightonu.

Cleo vstala a opatrně odstranila z klína velký vzorník látek v podobě knihy, který vzápětí položila na konferenční stolek, na hromadu jiných vzorníků textilií či tapet.

Grace byl obrácený ke své jedenáct let staré zlaté rybce, Marlonovi. „Příští týden se budeš stěhovat na venkov. Co tomu říkáš? Budeme mít slepice. Ty jsi nikdy žádnou slepici neviděl, viď? Jen v televizi. Ale ty nejsi dost velký na to, aby ses díval na televizi, co?“

Cleo ho objala kolem pasu a políbila ho na krk. „Kdyby mi někdo před pár lety říkal, že jednou budu žárlit na akvarijní rybu, nevěřila bych mu. Ale žárlím. Někdy si myslím, že ti víc záleží na Marlonovi než na mně!“

Marlon otevřel a zase zavřel pusu a vypadal stejně jako vždycky, jako nabručený bezzubý stařec, který donekonečna obeplouval své kulaté akvárium a proplouval mezi listy zelených vodních rostlin a nad troskami miniaturního řeckého chrámu. Ten mu Roy koupil před několika lety, poté co si přečetl v jednom časopise článek o tom, jak důležité je dávat akvarijním rybkám věci, jež je v jejich akváriích zaujmou. Ale nic z toho, co mu koupil, tohoto osamělého tvora nezaujalo. Během let se několikrát pokusil poskytnout Marlonovi společníka. Ale každý společník, kterého mu pořídil, skončil tak, že ho tato mininestvůra zhltla anebo náhle plul mrtvý na hladině, zatímco Marlon den co den pokračoval ve svém věčném kruhovitém pohybu.

Marlona vyhrál před všemi těmi lety ve stánku na pouti, kde byl se svou dlouho pohřešovanou první ženou Sandy. Ta byla po deseti letech pohřešování právně prohlášena za mrtvou, což jemu a Cleo umožnilo, aby se vzali. Rybku tehdy donesl domů v igelitovém sáčku naplněném vodou a podle rešerše, kterou provedla Sandy, činila střední délka života zlaté rybky opatřené v lunaparku necelý rok.

Nyní už uplynulo jedenáct let a Marlon pořád sílil. V Guinessově knize rekordů, do níž se Roy nedávno podíval, se psalo, že nejdéle žijící zlatá rybka na světě dosáhla věku čtyřiceti tří let. K tomu chybělo ještě hodně, ale Marlon rozhodně nejevil známky toho, že by chtěl vbrzku natáhnout brka. A Roy tomu byl tajně rád. Zvláštním způsobem – o němž Cleo nikdy neřekl – mu Marlon poskytoval spojení se Sandy. Věděl, že až rybka umře, bude z toho smutný. A skutečně, první věc, kterou Roy každé ráno udělal, když sešel z ložnice dolů, bylo, že se podíval do akvária a doufal přitom, že Marlon nebude bezvládně plout na hladině.

„Protože se stěhujeme, drahoušku, myslím, že Marlon by se měl přestěhovat taky. Právě jsem na internetu četl, že ta naše zlatá rybka potřebuje větší akvárium, než si lidi myslí.“

„Vážně? Jak velké? Jako olympijský plavecký bazén?“ řekla na to Cleo.

Grace se zazubil. „Ne, ale dost velké na to, aby si mohl natáhnout nohy – nebo spíš ploutve.“

„Tak pokud to nebude větší než náš nový dům – jinak bych začala strašně žárlit. A v tom případě by mohl skončit v suši, má lásko.“

Tázavě se na ni podíval. „O tom vůbec nemluv!“

„Kdo chce milovat mě, musí milovat mou rybu, že?“

Objal ji. „Bože, já tě tak zbožňuju.“

Zahleděla se mu do očí. „A já zbožňuju tebe. Miluju tě víc než cokoli, co si dokážeš představit, detektive-superintendente Graci.“

Políbila ho.

Pak mu zazvonil jeho služební telefon.

Bylo to Andy Anakin, Golf 99 – označení pro divizního uniformovaného inspektora držícího pohotovost na Brightonské policejní stanici v John Street, která měla poněkud nevítanou pověst nejrušnější policejní stanice v Anglii. Na rozdíl od většiny jeho kolegů, kteří měli schopnost zachovat v jakékoli situaci klid, tenhle konkrétní inspektor si vysloužil přezdívku „Panikařící Anakin“. A teď to znělo, jako že opět panikaří.

„Royi,“ pronesl do telefonu zjevně bez dechu. „Divize řeší další naléhavou situaci a mě požádali, abych tě uvědomil, že máme možná únos. Jedna mladá žena se pohřešuje od té doby, co zaječela svému snoubenci do telefonu, že na podzemním parkovišti v Kemp Townu někdo číhá.“

„Jaké informace k tomu máš?“ zeptal se Grace, v němž to okamžitě vyvolalo obavy.

„Moc málo. Víš, o to právě jde. Zatím moc málo. Moji lidi obcházejí domy v té oblasti a máme tam jejího rozrušeného přítele, který se domnívá, že jeho snoubenka byla unesena. Děláme všechno, co můžeme, ale nevypadá to dobře, Royi. Opravdu ne. Operační 1 upozornil zlatého a manažera pro kritické incidenty.“

Grace se zmocnila úzkost. Neznělo to dobře a neměl z toho dobrý pocit.

„Co víš o té dvojici?“

„Ona se jmenuje Logan Somervillová. Dvacet čtyři let, nedávno získala kvalifikaci chiropraktičky, má praxi v Portland Road v Hoveu. On se jmenuje Jamie Ball. Je to marketingový manažer divize stravy pro domácí mazlíčky ve společnosti Condor Food Group – pracuje v jejich kancelářích nedaleko Croydonu. Dál ho prověřujeme.“

Jelikož osmdesáti procentem obětí násilí ublížil nebo je zabil nejbližší člen rodiny nebo někdo blízký, Grace si byl dobře vědom toho, že milovaní oběti jsou vždycky lidé, kteří si zasluhují bližší prošetření. Zavolali mu, jak věděl, nejen proto, že byl vyšším vyšetřovatelem, který právě držel pohotovost, ale taky proto, že byl školeným vyjednavačem pro případy únosu či držení rukojmí. A pokud se tahle věc promění v aktivní vyšetřování, bude plnit obě úlohy.

„Myslím, že musíme uzavřít celé hrabství, Royi,“ prohlásil Anakin. „Zátarasy na všech hlavních silnicích. Uvědomit všechny přístavy. Požádal jsem, aby byl v pohotovosti NPAS 15.“

NPAS 15 byl volací znak pro vrtulník, který měly společně k dispozici hrabství Sussex a Surrey a který měl nyní základnu v Redhillu.

„Zadrž,“ brzdil ho Grace.

„Tohle je špatné, Royi. Říkám ti, tohle je špatné!“

„Uklidni se, prosím tě, Andy. A věnuj se svým věcem!“ ostře odpověděl Grace. „Co jsi udělal, abys potvrdil, že se ta žena opravdu pohřešuje?“

„V místě?“

„Pravděpodobně jsou na tom parkovišti kamery?“

„Ano, ale nefungují.“

„Skvělé.“ Zašklebil se. „Nechal jsi místní policisty prohledávat bezprostřední okolí místa? Zjišťovat, jestli někdo něco neviděl nebo neslyšel?“

„Mám tam dva.“

„To není dost. Pošli jich tam víc. Mluvil jsi s tím přítelem?“

„Kolegové s ním právě mluví. Já sám jsem na místě. Požádal jsem o účast divizní kriminálku a myslel jsem si, že bych měl uvědomit i tebe, Royi. Dověděl jsem se, že ta žena zaječela a zmínila, že v blízkosti číhá nějaký muž, kterého se ale nepodařilo vystopovat.“

Grace se zamračil. Nevypadalo to dobře, ale zároveň se zdálo, že Anakin zbytečně spěchá. Aniž by měl všechna fakta.

„Co víme o té pohřešované ženě? Není tam něco, co by z ní dělalo potenciální cíl únosu? Není to dědička, nebo nemá bohaté rodiče?“

„Všechno zjistím.“

„Dobře. Za třicet minut mě, prosím, informuj – ne-li dřív.“

„Provedu.“

Roy Grace hleděl na Marlonovo akvárium a jeho mozek pracoval na plné obrátky. Mobilní telefony ztrácely ustavičně spojení a někdy vydávaly podivné zvuky. Zaskřípění pneumatik nebo drhnutí kovové brány anebo prostě rušení od jiné linky, to vše mohlo být mylně interpretováno jako zaječení. Ale dvacet let práce policisty ho vybavilo silným instinktem, kterému říkal „policajtský nos“. A tohle skutečně smrdělo. A smutnou pravdou bylo, že v případech únosů bývaly oběti často zabíjeny velice rychle. S každou hodinou, která uplynula, se pravděpodobnost toho, že oběť bude nalezena živá, snižovala.

Přemýšlel o tom, co se zatím dověděl. Ten muž, který to ohlásil, Jamie Ball, pracoval v Croydonu a byl na cestě domů. Kombinace systému automatického rozpoznávání registračních značek vozidel – jehož kamery byly strategicky rozmístěné po celé M23 – a určení polohy jeho mobilního telefonu triangulací stanoví jeho přibližnou pozici v době, kdy tvrdil, že přijal ten telefonát od své snoubenky. Ale když budou mít štěstí, tak na to vůbec nedojde. Možná se ta žena vrátí domů s taškami plnými potravin, které vyrazila opatřit do nedalekého supermarketu řetězce Sainsbury’s Local, doufal Grace.

Noe začal plakat. Grace viděl, jak Cleo poslušně vyběhla nahoru po schodech. Život byl komplikovaný. Tak zatraceně komplikovaný. Najednou záviděl Marlonovi prostotu jeho existence. Musela se ta rybka něčím trápit? Dělala si starosti ohledně dodávek potravy do svého akvária, anebo jen automaticky předpokládala její dodání?

Marlon nemohl být okraden; podvodem připraven o celoživotní úspory; zneužit. Bylo nepravděpodobné, že by byl zavražděn nebo zmrzačen teroristickým útokem.

Graceovy myšlenky se zatoulaly k předešlému večeru, kdy jel s Normanem Pottingem do Worthingu, aby promluvili s matkou Belly Moyové. Chtěl se s ní sejít ještě před pohřbem její dcery, aby s ní probral podrobnosti obřadu a zeptal se, jestli je něco konkrétního, co chce, aby ve svém proslovu řekl. Bella, která byla zasnoubená s Normanem, jedním ze členů jeho nejužšího týmu, tragicky zemřela při požáru.

Pak jeho telefon znovu zazvonil.

Kapitola 10

Čtvrtek 11. prosince

Krátce po čtvrt na osm večer Roy Grace a detektiv-inspektor Glenn Branson spěchali s hlavami skloněnými proti větrem hnanému dešti směrem k baterii jasných světel, která ozařovala malý stan ohledavačů místa činu, jenž byl postaven kousek před kavárnou Big Beach Café v Hoveské laguně. Byl obehnaný dvěma kordony z třepotající se modro-bílé policejní pásky, užívané k vymezování místa, kde došlo k nějakému zločinu. Napravo, za vnitřním páskovým kordonem, stál druhý, podobně velký stan.

Tolik, pokud jde o klidný víkend, pomyslel si Grace. Nejdřív pravděpodobný únos a teď tohle. Pokud byl únos skutečný – a on si byl stále jistější, že tomu tak je –, bude muset jeden případ někomu postoupit, pokud nebude moct vést oba současně.

Od telefonátu Panikařícího Anakina před půl hodinou ho trápila jedna konkrétní myšlenka. Vzpomněl si, že před několika týdny, když měl pohotovost jiný vyšší vyšetřovatel, zmizela v nedalekém přímořském městě Worthingu jiná mladá žena. Jmenovala se Emma Johnsonová a bylo jí jednadvacet. Pocházela z problematické rodiny, matka byla alkoholička a ona sama zmizela již několikrát. Při jedné příležitosti se objevila až o několik měsíců později; žila tehdy s nevýznamným drogovým dealerem v jiném pobřežním městě, Hastingsu.

Její matka její poslední zmizení ohlásila a zmizení bylo policií náležitě zhodnoceno z hlediska rizikovosti. Emma byla zaznamenána jako pohřešovaná osoba a proběhlo vyšetřování. Předpoklad zněl, že se zase v nějakém okamžiku objeví, a tak věc nebyla považována za závažný případ. Přesto však byl ale na případ přidělen vyšetřovatel.

Než odjel Grace z domu, podíval se do systému na informace právě k tomuto případu, aby zjistil, jestli došlo k nějakému pokroku, a pokud ano, k jakému. Praktické zkušenosti říkaly, že většina pohřešovaných osob se objeví během několika dní. Pokud byly pryč měsíc, bylo pravděpodobné, že jsou pryč nadobro.

Emma Johnsonová se nyní pohřešovala patnáct dní. Během té doby se z jejího mobilu netelefonovalo a její kreditní kartou neplatilo. Policista, kterému byl případ přidělen, začínal mít stále větší obavy o její bezpečnost.

Okolnosti týkající se Logan Somervillové byly hodně odlišné.

Grace a Branson viděli o kousek dál zaparkovanou dodávku oddělení závažných zločinů a jednoho pomocného a nešťastně vyhlížejícího policejního strážníka, který hlídal místo činu, a slyšeli zvuk generátoru. Poblíž dodávky byla zaparkována dvě auta v policejních barvách a jeden stříbrný Ford kombi v civilním provedení.

Přivítala je vysoká přátelská postava inspektora kriminálky Charlieho Hepburna, který měl zrovna pohotovost, v modrém ochranném oděvu s kapucí a návlecích na boty, a pohotovost taktéž držící inspektor uniformovaných složek Roy Apps, jemuž z jeho čepice se štítkem kapala dešťová voda. „Hezké počasí pro kachny,“ přivítal je Apps.

„Jo, to bys ty měl vědět nejlíp,“ rýpl si do něj Branson. Před nástupem k Sussexské policii býval totiž Apps hajným.

„Haha!“

„Rád tě vidím, Charlie,“ pozdravil ho Roy Grace. „Jak se daří Rachel, Archiemu a mé jmenovkyni Grace?“

„Všichni v pořádku, díky – Archie a Grace se moc těší na Vánoce.“

„Taky bych se těšil,“ odvětil Grace, „kdybych už měl za sebou ty pitomé nákupy dárků. Tak co tady máme?“

„Dost pěkný svinčík,“ odpověděl Hepburn. „Proč proboha nepřestali hned, jak objevili ty kosti, a místo toho pokračovali v práci dál?“

„Máme si natáhnout obleky?“ zeptal se Grace.

„Myslím, že radši jo, aby se Dave ještě víc nenaštval.“ Škubl prstem ke stanu nad chodníčkem, napravo za ním.

Grace a Branson vešli do druhého stanu a dostali se tak mimo déšť. Chris Gee, jeden z ohledavačů míst činu, jim podal ochranný oblek a návleky a nabídl jim čaj nebo kávu, což oba odmítli.

Nasoukali se do obleků, natáhli na boty návleky, vyšli ven a zapsali se do seznamu osob vstupujících na místo činu. Pak následovali Hepburna do jasně osvětleného stanu, který zakrýval odhalené části kostry. Uvnitř byl cítit zápach vlhké zeminy a další, nepříjemnější zápach rozkladu. Vedoucí ohledavačů místa činu Dave Green byl na všech čtyřech a zkoumal odkryté ostatky. Vstal a přivítal se s příchozími.

„Trochu jsem si to ještě před příjezdem prověřil. Tenhle chodníček byl vystavěn před dvaceti lety, když probíhala renovace té kavárny, dlouho předtím, než to koupil Fatboy Slim.“

Grace pohlédl na kostru paže, částečně odhalený hrudní koš a lebku, vše pokryté kousky suti. Poklekl, vytáhl baterku a kosti zkoumal v kuželu jejího jasného světla důkladněji. Všiml si malého kousku vyschlé kůže na lebeční kosti a tu a tam malých útržků tkaniny. Z toho mála, co viděl, mu přišlo, že tělo bylo pohřbeno nedotčené.

„Takže ten, kdo stavěl ten chodníček, musel nutně to tělo vidět?“ zeptal se Branson.

„Ne nutně,“ odpověděl vedoucí ohledavačů. „Jsme tady pod úrovní vody. Mohlo být pohřbeno hloub a zakryto zeminou a pak pomalu vytlačováno k povrchu, až v jeho dalším stoupání zabránil ten chodníček.“

Grace se na kostru zamyšleně díval a snažil se vzpomenout si, co se zhruba před rokem dověděl od místní soudní archeoložky Lucy Sibunové ohledně stanovování věku a pohlaví kosterních pozůstatků.

„Žena?“ zkusil to.

„To je podle tvaru lebky i můj názor, Royi, ale s jistotou to říct nemůžu.“

„Mohli bychom mít štěstí a získat z těla nějakou DNA. Zuby jsou kompletně zachovalé a vypadají relativně mladě. Možná záznamy zubařů?“

„Ano, je tu velká šance, že bychom ji mohli podle chrupu identifikovat, pokud je místní.“

Ale jenom tehdy, věděl Grace, pokud si budou rozumně jisti tím, o koho jde.

Grace se zahleděl na kost ve tvaru písmene U na spodku čelisti. „Jazylka – jestli si dobře pamatuju,“ řekl a ukázal prstem v rukavici. „Je neporušená; její zlomení by naznačovalo škrcení.“

„Myslíte, že bychom měli zavolat policejního doktora, aby potvrdil smrt?“ pronesl Glenn Branson.

Oba muži k němu vzhlédli a opětovali jeho úsměv. Ale ta poznámka měla smysl. Koronerkou Brightonu a Hoveu byla jedna neohrožená dáma, která byla značně puntičkářská, pokud šlo o stanovené postupy. V minulosti už několikrát policisty pořádně vyprala za to, že nenechali oficiálně potvrdit úmrtí, ať bylo tělo v jakémkoli stadiu rozkladu.

„Zavolej na úřad koronera, tomu, kdo tam drží pohotovost,“ instruoval Grace Glenna Bransona. „A řekni mu, co máme. Určitě s tím bez jeho souhlasu nemůžeme hýbat a taky musí být informován o tom, že mám v plánu povolat soudního archeologa a patologa ministerstva vnitra.“ Pohlédl na hodinky. „Ale myslím, že si nemusíme dělat starosti ohledně zlaté hodinky.“

„Zlatá hodinka“ byl termín, kterým se označoval čas bezprostředně po objevení těla, u nějž bylo podezření, že jde o oběť vraždy. Ale v tomto případě, kdy bylo jen málo pochybností o tom, že místo činu je staré víc než dvacet let, a navíc již částečně kontaminované dělníky, kteří ho rozrušili sbíječkami, byl čas méně naléhavý než v případě těla čerstvého.

Pohlédl na Davea Greena a Glenna Bransona, kteří oba souhlasně přikývli.

Zahleděl se na kosti. Kdo jsi byla? Co se stalo? Kdo tě miloval? Kdo tě zabil? A proč? Mysleli si, že jim to projde? Jsou pořád naživu?

Všechno zjistíme, to ti slibuju.

Glenn vytáhl telefon a vyklouzl ze stanu. Grace ucítil závan cigaretového kouře. Někdo si mazaně dával cigáro a on by měl na jedno taky chuť. Na cokoli, co by odneslo ten odporný zápach uvnitř tohohle pleskajícího kokonu s igelitovými stěnami. Jednou z věcí, které miloval na Cleo, bylo to, že ačkoli sama byla nekuřačka, nikdy nic nenamítala, když si občas zapálil cigaretu nebo doutník.

„Takhle malé opotřebení zubů,“ vysvětloval Dave Green, „naznačuje, že ta osoba zemřela mladá. Ani ne dvacet nebo něco málo přes dvacet.“

„Jak jistý si tím jsi?“ zeptal se Grace.

„Jsem si tím dost jistý. Ale nic víc. Musíme odkrýt zbytek těla a pak nechat pracovat soudního archeologa. Mou první volbou by byla Lucy Sibunová.“

„Navrhuju, abychom místo na noc zajistili a požádali ji, aby sem přijela hned ráno, pokud bude mít čas.“ Grace kývl směrem k ostatkům. „Nemyslím si, že tahleta – jestliže máme pravdu a je to ona  – někam spěchá.“

Dave Green přikývl. „Dneska mám výročí svatby. Budu mít u Janis bod, když dorazím domů včas na oslavu.“

„Tak šťastné výročí,“ popřál mu Grace.

Glenn Branson se vrátil do stanu.

„Jo,“ řekl. „Právě jsem mluvil s Philipem Keayem z úřadu koronera. Myslí si, že bychom měli nechat úmrtí potvrdit, pro jistotu.“

„Do prdele, co je tohle za směšný předpisy!“ zvolal rozhořčeně Green. Škubl prstem k lebce. „O kolik víc mrtvá musí kruci ještě být?“

Venku slyšeli zaňafání psa. Za pár okamžiků se chlopeň stanu odhrnula a dovnitř nakoukl jeden z Greenových lidí, Chris Gee.

„Pane,“ začal. „Je tady nějaký muž, který venčil psa na druhé straně laguny a uviděl policejní auta. Ptal se, jestli může nějak pomoct – říkal, že je doktor.“

Grace a Branson se na sebe podívali.

„Doktor?“ zopakoval Roy Grace. „No, to se nám hodí. Ano, požádejte ho, jestli by byl ochoten potvrdit úmrtí.“

Za pár minut vešel do stanu malý pětapadesátník, který se od pohledu zdál být v kondici. Na sobě měl také ochranný oblek, roušku a návleky.

„Zdravím,“ pronesl vesele. „Jsem Edward Crisp, místní praktický lékař. Právě jsem venčil psa – váš kolega u té pásky se mi o něj laskavě stará –, viděl jsem všechno to dění tady. A napadlo mě, jestli bych nemohl nějak pomoct. Kdysi jsem pracoval pro Brightonskou a hoveskou policii, ještě asi před patnácti lety jsem držel pohotovost jako jeden z policejních lékařů.“

Grace přikývl. „Ano, pamatuju si vaše jméno. No, přišel jste přesně v pravý čas.“ Ukázal na odkryté ostatky. „Nějací dělníci dneska objevili tohle. Vím, že to zní trochu divně, ale potřebujeme potvrdit, že tenhle život vyhasl. Mohl byste nám vyhovět?“

Doktor Crisp pohlédl dolů, pak poklekl, několik chvil upíral zrak na lebku a potom na zbytek odhalených kostí.

„No,“ řekl, „myslím si, že o tom opravdu nemůže být pochyb. Ubohá žena.“

„Žena?“ zopakoval Grace. „Určitě?“

Doktor zaváhal. „No, už je to dlouho, co jsem byl studentem medicíny, ale z toho, co si pamatuji, bych podle tvaru lebky řekl, že je to žena. A podle stavu zubů bych věk odhadl na necelých dvacet nebo něco přes dvacet.“

„A máte tušení, jak dlouho tady může ležet?“ zeptal se Glenn Branson.

Doktor zavrtěl hlavou. „Netroufnu si hádat – na to potřebujete soudního archeologa, aby vám takovouhle informaci poskytl. Ale skutečně není pochyb o tom, že není živá. Rád vám potvrdím, že vidím, že je to kostra a že nikde není žádný život. Pomůže vám to?“

„Nesmírně,“ odpověděl Roy Grace.

„A to je všechno?“

„Další údaje od vás zatím nepotřebujeme. Zítra k vám někoho pošlu, aby to s vámi oficiálně sepsal.“

„Samozřejmě! Vůbec žádný problém,“ usmál se. „Zatím nashle.“

Kapitola 11

Čtvrtek 11. prosince

Jamie Ball dřepěl na stoličce u svého kuchyňského snídaňového baru, pil pivo za pivem, v ruce držel telefon, postupně obvolával všechny jejich přátele a zády byl přitom obrácený k deštivé temnotě za oknem. Nejdřív se soustředil na Loganiny kamarádky, pak na její sestru, potom na jejího bratra, následně na její rodiče a ptal se, jestli náhodou – nějakou nepatrnou náhodou – k nim nešla na návštěvu. Když mluvil, upřeně hleděl buď na tropickou rybku v akváriu, nebo na fotografii jich dvou v lyžařských oblecích, která stála na barovém pultu. Loni v březnu byla pořízená na vrcholu hory Klein Matterhorn v Zermattu, přičemž obzor tam lemovaly zasněžené vrcholky. Oba se na ní smáli vtipu, který právě udělal jejich kamarád John, jenž snímek pořídil.

John, který je před rokem seznámil, vyznával prostou filozofii, z níž si oba často dělali legraci: Vstaň, zasměj se a jdi si zase lehnout!

Ale Jamie se tomu teď nesmál. Slzy mu kanuly po obličeji a on upřeně hleděl na ženu, kterou miloval víc, než si kdy dokázal představit, že bude někoho milovat, a která – jak pořád doufal – se nakonec stane jeho manželkou.

Bylo jí čtyřiadvacet, měla dlouhé hnědé vlasy a nakažlivý úsměv, který odhaloval její bezvadné bílé zuby. Když ji poprvé viděl, připomínala mu mladší Demi Moorovou v jednom z jeho oblíbených filmů, Duch. Ona mu řekla, že on jí zase připomíná mladšího Matta Damona, ale ne-damonovským způsobem. Ať už tím myslela cokoli. Byla taková, občas svérázná a nepřímá.

Bože, jak ji miloval.

Prosím, buď v pořádku, můj drahoušku. Prosím, přijď domů. Prosím, přijď domů.

Pokaždé, když slyšel nějaký zvuk venku na chodbě, otočil se a plný naděje čekal, že Logan vejde dveřmi dovnitř.

Obrátil se k policejnímu konstáblu Hollidayové, která seděla na gauči, dělala si poznámky, a zeptal se, jestli nejsou nějaké nové zprávy.

Kapitola 12

Čtvrtek 11. prosince

Logan bušilo v hlavě. Ležela na zádech, naprosto dezorientovaná, neměla tušení, kde je, a třásla se zimou. Byla malátná, pociťovala závratě a slabé kymácení, jako kdyby byla na člunu. Strašně se jí chtělo čurat. Zoufale. Bojovala s tím. V nosních dírkách cítila odporný zápach plesniviny a něčeho mnohem silnějšího, co jí připomínalo situaci, kdy se ona a Jamie vrátili loni v létě z dvoutýdenní dovolené na řeckém ostrově Spetses a zjistili, že v bytě jim vypadl hlavní jistič a že lednička a mrazák byly během srpnové vlny veder mnoho dní vypnuté.

Otevřeli dveře mrazáku a našli dva steaky, na nichž se to jen hemžilo červy, a kuře, které mělo jasně zelenou, téměř svítivou barvu. Ze zápachu rozkládajícího se masa se jim oběma chtělo zvracet a trvalo celé dny větrání, zapalování vonných svíček a ustavičného rozstřikování osvěžovačů vzduchu po bytě, než se jim nakonec podařilo zápachu zbavit.

Netrápil ji zlý sen?

Ale oči měla otevřené. Viděla slabou zelenou zář. Ležela v nějakém uzavřeném kontejneru, natěsnaná na jeho stěny tak pevně, že nedokázala pohnout lokty. Vidění měla rozostřené, jako kdyby měla v očích nějaké kapky, a myšlení zastřené. Pokusila se posadit, ale do krku se jí zarylo něco tvrdého, bolestně, a skoro ji to přidusilo.

Vykřikla.

Co to ksakru je?

Kde je?

Teď se jí to vracelo. A s tím i ta hrůza. Hluboko v sobě pocítila temný pocit hrůzy.

Sjížděla na to podzemní parkoviště. Kdosi ve stínu. Pak se najednou nad jejím okénkem tyčila postava v kapuci. Dveře jejího auta byly škubnutím otevřeny.

Sykot plynu.

Oči ji pálí, mučivá bolest.

A pak nic.

Kapitola 13

Čtvrtek 11. prosince

„Tahle tapeta od firmy Farrow and Ball by se mi do jídelny opravdu líbila,“ prohlásila Cleo. „Co myslíš?“

Ta otázka vrátila Roye Grace o skoro dvacet let zpátky, když si on a Sandy koupili jejich dům. Ale velký rozdíl byl v tom, uvědomil si, že Sandy se do toho pustila a všechna rozhodnutí ohledně výmalby či tapetování domu udělala sama, aniž by se ho ptala na názor tak, jak to teď dělala Cleo.

Roy se právě zastavil doma cestou do bytového komplexu Chesham Gate, aby informoval Cleo a mohl ohledně ní být v klidu. Stál nad pohovkou a hleděl dolů na ten šedobílý klikatý vzor. Vypadal přeplácaně a v naprostém protikladu, pomyslel si, k tapetám, které by byla vybrala Sandy. Ona měla ráda věci minimalistické, prosté.

„Ano,“ odpověděl trochu nepřítomně. Na konferenčním stolku a na větší části podlahy byly rozházeny vzorky látek a různé vzorníky. K jejich vzteku tu pořád neklidně chodil Humphrey a na vzorníky si sedal. Jako kdyby pes vycítil, že se schyluje ke změně, a byl z toho nervózní.

Grace by si teď strašně rád dal drink. Velké martini s vodkou nebo velkou sklenici studeného bílého vína. Protože ale držel pohotovost a vzhledem k tomu, co všechno se dělo, se napít neodvažoval. Bylo za deset minut půl deváté. Panikařící Anakin mu předtím volal, že Logan nic nezdědila ani nepochází ze zámožné rodiny a že mu končí služba. Informoval tedy kolegu, který ho střídal na postu Golf 99, což znamenalo, že dotyčný bude následujících dvanáct hodin inspektorem držícím pohotovost pro celý Brighton a Hove. Roy se s ním měl sejít nedlouho poté na parkovišti bytového bloku Chesham Gate.

Roy i nadále hleděl na ten vzorek tapety. Je docela elegantní, pomyslel si.

„Je zvláštní,“ pronesl. „Nemyslíš si, že je trochu divoký?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy To je tvá smrt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.