SLEČNA ZE ZÁMKU KOZEL

Josef Fousek

Copyright © Josef Fousek, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7940-4

Dlouhou řadu let jsem byl prvním čtenářem všech tátových rukopisů. Ovšem u této knihy to neplatí. S obsahem se přede mnou seznámila psí slečna Fíbí ze zámku Kozel. Pozorovat zpovzdálí ty dva při „autorském čtení“ bylo komické a dojemné zároveň. A výsledek jejich spolupráce je na světě…

Tomáš F.

PSÍ DUŠE

Dodnes nevím, proč jsem se domníval, že se Fíbí narodila na zámku Kozel. Možná proto, že jsme tam poblíž potkali jejího statného otce Flipa. Od té doby Fíbí říkáme slečna ze zámku Kozel.Také netuším, proč naše psice z rodu stafordů dostala jméno Fíbí, ale myslím, že na jménu nezáleží, jak u člověka, tak u všech Božích tvorů. Každé jméno lze vyslovovat s láskou.

Jednoho dne přivezl můj vnuk Josef ze Šťáhlav malé štěně. Byla to fenka. Celá bílá jako nevěsta, jen na zádi měla jakoby černé kalhotky. Jedno oko černé a druhé modré. Vnuk dojatě vyprávěl: „Uprostřed velké místnosti ležela na slamníku psí maminka a okolo ní sedm štěňátek. Jediné z nich, to nejslabší, vstalo a zamířilo ke mně. Motalo se a nechalo se ode mě hladit. Olizovalo mi prsty a nechtělo odejít. Proto jsem si ho vybral. V rodném listu mělo napsáno Fíbí.“

Zámek Kozel postavený v 18. století je příjemný a klidný. Až do roku 1945 patřil rodu Valdštejnů. V našem panelákovém bytě visí na stěně originál Zamordování Albrechta z Valdštejna. Nejmocnější šlechtic, slavný vojevůdce, kul pikle a chtěl se stát českým králem. Upadl však v nemilost a byl zamordován v Chebu na rozkaz Ferdinanda II. Albrecht byl zpočátku Čech a evangelík, pak Němec a katolík!

„Fíbí, tady vidíš, jak je nebezpečné měnit jakékoli strany!“

Fíbí nejevila o mé vyprávění zájem. Zmlkl jsem. Proč jí kazit psí život chmurnou minulostí. Ten obraz mi daroval Jiří Winter Neprakta za můj text Zviklané zuby, který zhudebnil Petr Spálený. Píseň zpíval Jiří Kupšovský v Šimkově hře v Semaforu.

Nikdy nezapomenu na den, kdy jsme vkročili na návštěvu do zahrady Mistra Jiřího Neprakty v Praze. Mohutný pes mastif nás přivítal tak srdečně, že jsme padli s dcerou Ivankou na zem jako kyjem sraženi. Má žena Jarmila nás zvedala a utěšovala: „Pejskové vás mají rádi!“ Slávek Šimek pak prozradil divákům v divadle, že jsem dostal ten obraz Albrechta z Valdštejna proto, že jsem psovi pana Neprakty velmi podobný!

Tentokrát mi Fíbí pozorně naslouchala. Proč tomu nevěřit. V té chvíli jsem si zamanul, že jí budu vyprávět o našem lidském konání. Proto se narodila tato kniha. Její psaní mi přinášelo klid do duše, uprostřed světové nejistoty. Já totiž stále, i ve svém pozdně zralém věku, věřím, že život se má žít a nikoli přežívat!

VESNIČKA BEZ NÁZVU

Opálený klacík

Zahozená vášeň

Kopec s křížkem

Na hřbitově křičí

Opuštěný papoušek

Do cinkání zvonce

Spadlo ticho návsi

Rybník je vypuštěn

Chlapec veze na vozíku

Ryby a žabí rodinu

Pes s jedním uchem

Pokulhává

V útulku je otevřeno

FOIBÉ – JASNÁ

Foibé (latinsky Phoebe) byla podle řecké mytologie Titánka, byla matkou Létó a babičkou Apollóna, boha světla, a Artemidy, bohyně plodnosti.

V naší rodině jí ale říkáme Fíbí a také zdrobněle Fíbinko! Rozmlouvám s Fíbí jako s člověkem. Vím, že se psi, dle odborníků, nemají polidšťovat. Jsem ale přesvědčen, že jsou v mnohém lidštější nežli my lidé! Uprostřed nečasu, šarvátek, nenávistných kampaní, válek a revolucí hledím na toho bělostného tvora jako na nevinný strom, kde nalézají opuštění stín.

„Jak se dneska máš?“

Fíbí na mne hledí, jako by chápala mé obavy, mou lásku, mou nejistotu, můj strach, moji věčnou touhu nalézt hodné duše na ostrůvku jménem Země. Krajinu, kde nepotkáš zlého člověka, kde nejsou hádky, kde se lidé potkávají a vždy se vlídně pozdraví.

Fíbí ví o naší rodině víc, než si myslíme. Ve chvílích problémů, kdy zazní vznětlivá slova, kdy se zvýší hlas, kdy slyší povzdech, jako by se zachvěla. Cítí v našich hlasech znepokojující tóny. Olizuje mi ruku, tulí se k nohám, vyskakuje na kolena mé ženy. Jarmilu vnímá jako svou mámu. Sedí u ní a mlčky naslouchá hovoru. Rozpoznává laskavá slova. Vrtí ocáskem, lehce mne kouše do ruky, nechává se drbat a slastně mručí. Občas si říkám, jestli se k tomu Božímu tvorovi nechovám lépe, než jsem se před mnoha léty choval ke svým dětem. Mám je stále stejně rád, pouze nyní, kdy jsem v roli dědečka a pradědečka, jako bych hledal, komu se svěřit se svým strachem v posledních metrech života. Nechci své bližní trápit svými pochybami o vlastní cestě.

Fíbí je velké dítě, které naslouchá mým steskům. Vyrostla jako z vody. Jeden rok člověka se prý rovná sedmi rokům psím. Fíbí je nyní osm let na světě, to znamená, že její věk je 56 let. Jsem stár 81 let, to znamená, že jsem starší než Fíbí o 25 let. Nevěřím, že psi stárnou! Jsou do smrti dětmi, milují nás i s našimi lidskými slabostmi. Jejich věrnost je nekonečná. Kdybych nebyl chlap, plakal bych už nyní, pomyslím-li, že jí jednou nebudu hladit a říkat: „Fíbinko, neboj se zimy. Přikryju tě dekou!“

BLUES OBYČEJNÉHO PSA

/17. 5. 1992/

Jsem jen obyčejnej pes co vrčí na měsíc

A někdy také vzdychám když v kastrolu je nic

Pán slibuje mi všechno o čem jsem v mládí snil

Když ještě jako štěně jsem mléko mámy pil

Má svoboda je řetěz a bouda je můj byt

Z ní do dálek se dívám v ní s kostí mohu snít

O spravedlivém světě kde každý malý pes

Dostává kousek žvance i když je bez peněz

Dva metry tam a zpátky a kabát plný blech

Zimy se hrozně bojím jó zima to je pech

Jsem jako malé dítě co nemá rodiče

A zahrabává v boudě své prasklé pumlíče

Já nespočet měl pánů a řetěz zůstává

Pán nikdy nepohladí a věčně nadává

A jak se páni mění tím dál se hůře mám

Já asi lepší časy už nikdy nepoznám

Jen hvězdy nad mou hlavou jak malí psíci jsou

A tisíc schlíplých uší se toulá oblohou

Psí Pán Bůh srst mou hladí když oči zavírám

Lásku a něhu hledám a v koutě umírám

/Martě Kubišové/

DUŠIČKA

Jsi stále mladá, slečno ze zámku Kozel! Ty nestárneš. Jen tvé tělo má neduhy jako my lidé. Tvá dušička je stále stejná. Je plná strachu, že zůstane sama. Když se chystáme odejít, teskníš, když spatříš naše zachmuřené tváře, teskníš. Když slyšíš náš smích, vrtíš ocáskem. Dlouho se umíš dívat do očí. To černé se matově leskne. To druhé je podobno duze na nebi.

Každý den, kdy jsi u nás, Fíbí, se nám zdá, že celé naše město, každá ulice, všechny střechy jsou posypány žlutými pampeliškami a nebe je modré jako luční chrpy. Máme s Jarmilou rádi modrou a žlutou barvu. Hladím tě, Fíbí, tajně ti dávám kousek sýru s malým obsahem tuku. Nejraději bych ti koupil jitrnice, buřty, pribináčky, párky a tvé oblíbené dětské piškoty. Nic z toho nesmíš. Pan veterinář nařídil dietu. Máš od malička nemocný kloub na zadní nožičce. Prý máš také špatný metabolismus. Nevím přesně, co to divné slovo znamená, ale vím, že kdybys měla nadváhu, tak by se tvá nožička namáhala. Představ si, Fíbí, že jsme na tom spolu stejně! Pan doktor Tomáš Vimmer mi říká to samé.

V televizi nějaký pán varoval nás staré lidi, že když budeme obézní, tak nepřežijeme „wuchanskou“ chorobu. Bojím se jako všichni moji vrstevníci. Chtěl bych tady na světě ještě chvíli žít.

Fíbí, ani nevíš, jak rád bych ti dal všechno, co máš ráda. Dietní krmivo, které ti koupil náš vnuk Josef, má hezký sáček. Máš tu krmi ráda, ale hlad máš stále. Usedáš v kuchyni ke stolu a tvé oči říkají: „Dáš mi ještě něco k jídlu, můj kamaráde?“

Vždy ti odstrkuji židli u okna, abys měla místo vedle mě. Rozsvítím svíci, na prkénko si dám kousek špeku od pana statkáře Pánka, oloupu česnek a ukusuji cibuli. Ten špek bych jíst neměl, jsem nemocný, srdce mám slabé a potrubí cév mám úzké. Pan doktor Formánek mi ho v Nemocnici Na Homolce opravil. Polykám pilulky, které mi předepisuje pan primář Povolný. Držím také dietu, ale občas si dopřeju i skleničku slivovice z Luhačovic od svého přítele pana Josefa Novosáda. Fíbí, ty takové nápoje neznáš. Máš ráda vodu ve svém květovaném hrnci. Někdy, když jsi u nás v Kladně, dávám ti kousíček sýru a do misky ti nalévám lžíci kefíru. Máš kefír ráda jako já. Vylizuješ talíř, a když ti po dlažbě v kuchyni ujíždí, přidržíš si jej pravou tlapkou. Všiml jsem si, že pokaždé jen tou pravou.

Tvůj páníček, můj vnuk Josef, a jeho žena Linduš přikázali, že tě nesmíme přikrmovat. Mají tě rádi a nechtějí, abys byla nemocná. Nesmíš si o nás myslet, že jsme lakomí. Miluješ syrovou papriku, kterou ti občas dávám, abys měla vitaminy. Fíbí, má to jeden háček. Po paprikách pouštíš větry tak voňavé, že musíme v autě za jízdy otevřít okna. Také se stává, že paprikový parfém vypustíš při návštěvě a hosté nevědí, kdo z nás je viníkem. Fíbí, odpusť, svedu to vždy na tebe, ale někteří lidé mi nevěří. Někdy jsi smutná. Díváš se zasněně, jako bys byla ponořena do své psí minulosti. Asi mi nikdy neřekneš, proč ses včera zamyšleně dívala na malého hafánka, který ti žaloval štěkotem. Odcházeli jsme a ty ses stále otáčela. Ten rozcuchaný vesnický pejsek uvázaný na řetězu stále štěkal, jako by tě prosil o pomoc. Myslel jsem na to, jestli psi umí plakat.

HLEDÁNÍ PŘÁTEL

Vítáme jarní slunce, touláme se parkem a hledáme kousek ticha, které jsme tenkrát, když jsme měli dost času, přehlíželi. Jediný přítel, který je s námi i v nečase, je pes. Sám si domov vybrat neumí. Stává se naším přítelem po celý svůj krátký život.

Psím kamarádům se svěřujeme, díváme se do jejich oddaných očí, které na nás civí se stále stejnou láskou. „Má psí oči!“ říkáme a nemyslím, že by to bylo hanlivé. Ať se svět třeba naruby obrací a chvěje v základech, pejsani učesaní, rozcuchaní, malí, velcí, tlustí, hubení nám odpouštějí šediny, otírají o nás čumáky, upozorňují, že jsou vedle nás, že se nemusíme bát. Znají naše hole, naše berle, invalidní vozíky, trápí je jako nás samota. Děkují za pohlazení. Uléhají do kouta, slyší-li křik, trápí je naše netečnost. Nejvíce smutní, když smutníme my. Oni tuší, že je nám ubližováno, a neví, jak nám pomoci. Znají zvuk našich kroků, vědí, že přicházíme. Smějí se a přinášejí okousaný míček: „Hraj si s námi! Tahej se se mnou o tu divnou kulatou věc!“ Opřeni tlapkami o zeď se dívají za námi oknem, tiše kňučí a nechápou, proč odcházíme. Nevědí, kam se ztrácí náš stín.

Jsou to jediní přátelé, kteří s námi zůstanou, když nás lidé opustí. Nerozlišují nás dle politických stran, dle majetku, dle drahých šatů. I oni, jako my lidé, mají jizvy zkušeností. Když nás kousne pes a my už nikdy žádného nepohladíme, tisíce hodných psů zůstane nepohlazených. Vítají nás několikrát za den, ať přicházíme ověnčeni slávou, nebo utopeni v dluzích a pomluvách. Jejich láska je neměnná. Utěšují nás v nepřízni času jako pokojoví mazlíčci nebo ti, kteří hlídají dům přivázáni u boudy, kde rozmlouvají s měsícem. Znají píseň deště a diví se bílým sprchám sněhu. Jsou šťastni, když je pozveme do tepla svého domu. Poštěkávají. Chtějí nás potěšit a poděkovat psí řečí. Běží nás uvítat, uklánějí se s čumákem mezi packami, žertují a chvějí se radostí jako malé děti.

DUŠE DÍTĚTE

Každý člověk říkejte si co chcete

I když stárne dál má duši dítěte

Ačkoli tvář vrásky zdobí

Odměnou za divné doby

V kafemlejnku má své srdce umleté

Přátel méně pes je věrný

Pro okamžik malověrný

Pohladí ho on jen tiše zakňučí

Místo lásky máme pejska v náruči

O dálkách jen tajně sníme

Které nikdy nespatříme

Brambořík nám v paneláku vypučí

Každý člověk říkejte si co chcete

I když stárne dál má duši dítěte

Něhu hledá po ní touží

Do marketu když se plouží

Že nikoli? Ale prosím nelžete

Vnoučata jsou místo dětí

Kamarádi pro souvětí

Rodiče ty nemají už zbla času

Blahobyt je nutí myslet na kasu

Denně zprávy co nám škodí

Vnoučci se psy s námi chodí

Za láskou tam kam se může bez pasu

HŘMĚNÍ VZPOMÍNEK

„Pan Colombo přijel a přivezl déšť!“ vítal nás statkář Pánek. V poslední chvíli jsme se schovali do naší staré ošuntělé Fabie. Ten den měla na tachometru 339 043 kilometrů.

„Zvláštní čísla! V třicátém devátém jsem se narodil já a ty, Jarmilo, ve čtyřicátém třetím!“

Jarmila přikývla a dodala: „Ty ještě v Československu! Já v Protektorátu Čechy a Morava a Fíbí v České republice!“

Statkář Pánek schován pod pršipláštěm odcházel ke statku v dešťové průtrži. Vesele na nás volal: „Ahoj, Fousci, příroda se raduje a nás to nerozmočí!“ Fíbí ležela Jarmile na kolenou a dívala se z auta. Za okny pršely proudy nekonečného deště. Fíbí déšť nemá ráda. Smutní a jako dítě hledá bezpečí u Jarmily. Já déšť miluji. Inspiruje romantiky a melancholiky. Začal jsem psát a zapomněl jsem na čas.

„Když je hodný pes, chválí ho zloději! Když je hodná kočka, chválí ji myši! Když je hodný člověk, pokouše ho pes, vykradou ho zloději, poškrábe ho kočka a v baráku má myši!“

Jediný, kdo se dokáže radovat z tvého úspěchu a smutnit nad tvou prohrou, je pes. Vážím si hodných a moudrých lidí, ale jak se má cesta ke konci trvání zkracuje, hledám něhu a nezáludné tvory. Dojímá a pobuřuje mne surovost, bezcitnost a naše lidská sebestřednost. Trápíme zvířata, využíváme jich k vlastnímu obžerství, dámy se pyšní kožichy zvířat, která byla zabita v zájmu byznysu. Ze všech nevinných tvorů, které stvořil Pán Bůh, jsme učinili otroky pro obveselení a pro své bachory.

Přestává pršet. Musím zastavit tok svého pesimismu. Vždyť jsem stejný jako všichni! Pojídám maso, slaninu, ryby a pokaždé mám výčitky. Volám na jalovice na nedaleké louce: „Ahoj, děvčata, jak se máte? Chutná vám tráva?“ A vzápětí se mi rozbuší srdce neklidem. Všichni ti nevinní tvorové, kteří nikdy nikomu neublížili, kteří ukusují den co den traviny, skončí na jatkách! Bezcitní hlupáci křičí, že kravičky zničí svými metanovými větry zeměkouli. Na výfukové plyny, na dým z továrních komínů, na umělohmotnou spoušť nemyslí. Odkládám tužku a „svěřovník“, jak říkám svému deníku, dávám pod sedadlo. Fíbí pozoruje stádo hnědých koziček v ohradě. Pokaždé když nás zahlédnou, k nám běží. Berou si opatrně z našich rukou čerstvou trávu a spokojeně přežvykují. Kolem šíjí mají náhrdelníky s čísly. Jedna z nich, ta s ulomeným rohem, má na zbytku druhého rohu zelenou hadici. Říkáme jí „instalatér“. Fíbí je vždy rozrušená. Možná že nějaký její anglický prapředek chránil stádo před vlky někde u Temže. Obíhá kolem a snaží se dostat do ohrady. Zdá se, že se chce s kozami blíže seznámit. Nad chatrčí, která dříve sloužila jako přístřeší pro poutníky, se rozjasnilo.

„Jarmilo,“ ukázal jsem nadšeně na oblohu nad Starou řekou, „co ti ta mračna připomínají?“

Překvapeně vykřikla: „Je to silueta Notre-Dame!“

Zmlkli jsme. Myšlenky nás zanesly do setmělého velechrámu Panny Marie, kde jsme se před léty modlili za klid a mír v celém světě. Před chrámem jsme potkali elegantního pána, který jako by vyšel z románu Charlese Dickense. Připomínal pana Pickwicka. Vedl na vodítku bílého statného psa, který se pyšnil černou skvrnou na své mordě. „Monsieur Pickwick“ dovolil Jarmile, aby jeho pořízka pohladila. Pejsánek se za námi dlouho otáčel. Večer jsme se v kavárně na Montmartru dozvěděli od našeho přítele, šéfa berounské cestovní kanceláře, Josefa Fišera, že ten pejsánek byl stafordšírský bulteriér. Že budeme mít za třicet let téměř toho samého, jsme netušili! Jarmila poznamenala, jako by četla mé myšlenky: „Možná ten pejsek pana Pickwicka byl prapradědeček naší Fíbí.“

V dálce se ozvala kukačka. Hledala milence. Drnčící lokálka pod kopcem u Staré řeky kodrcala směrem ke Zbečnu. Hladím Fíbí a vyprávím jí o svých cestách. Jarmila se usmívá: „Já si někdy myslím, že ti ta naše psice rozumí. Dívá se ti do očí a ani se nepohne!“

Opět zahřmělo. Fíbí se přikrčila. Nemá ráda déšť. Přitiskla se k Jarmile a táhla ji nazpět k našemu „colombovskému“ autu.

„Přestalo pršet! Musíme se vrátit do města. Fíbí má hlad a já taky!“ povzdechl jsem. Nad řekou se procházely páry jako vzdechy ryb.

PÍSEŇ PRO STAROU ŘEKU

Pomalu plyne Stará řeka

V náruči břehů v stínu skal

Ve vírech tiché zátočiny

Kde vodník duše schovával

Připni si křídla k výšinám vzleť

Uvidíš shůry spousty krás

Klasy co žloutnou sluncem léta

Co mění řeku v stříbra vlas

Olše se sklání v třpytu slunce

Nad zemí jitro právě dní

Kostelík přítel Staré řeky

K pozdravu zvony rozezní

Z příšeří plaché oči hledí

To laně přišly k tůni pít

K hlubinám vánek přivábí tě

Víc nebudeš chtít odejít

Do čtvera časů řeka vplouvá

S poselstvím hvězd si mění šat

Za noci budou ryby lidem

O cestách k mořím povídat

Má Stará řeko sestro věrná

Uprostřed břehů zastav proud

Ať mohou snílci naposledy

Své staré lásky obejmout

/Křivoklátským a všem přátelům Staré řeky Berounky/

NĚŽNÝ DÉŠŤ

V údolí v krajině křivoklátské nalézám pocit svobody. Ten kraj je symbolem posvátného klidu. Jarmila ví, že se toulám minulostí. Nad námi se splétají jako cévy větve prastarých lip. Osamělé poslední podzimní listy spadávají na žulový pomník. Vysoký kříž se zdá z podhledu ještě vyšší. Při každé návštěvě v této Boží krajině se zde pomodlím. Smeknu klobouk od své kamarádky Marcely, který pamatuje švýcarské Alpy, a drmolím jména své rodiny a svých přátel. Děkuji modlitbou lékařům a Pánu Bohu, že mě v září 2019 postavili zpátky na cestu života.

Objímám Jarmilu. Na lavičku k nám vyskakuje Fíbí a tulí se. Jsem v té chvíli šťastný. Nebe je zamračené, blíží se bouřka. Lípy zašuměly. Fíbí se k nám přitiskla. Nad Starou řekou zazářil blesk. Ozvalo se první zahřmění. Na kříži objímalo světlo Ježíše Krista. Fíbí se zachvěla jako staleté lípy nad námi. Z nebe se začal snášet drobný déšť. Myslel jsem na slova pod křížem: „Dítek vděčnost, odplacuje věčnost!“ Děkoval jsem osudu, že nejsem sám. Modlil jsem se za všechny opuštěné tvory na celém světě. Tam někde nahoře blízko nebe prolétalo letadlo. Sepnul jsem ruce na podstavci kříže. Fíbí se na mne dívala bez pohnutí a udiveně, jako by mi říkala: „Zůstaň s námi. Do dálek se už nepodíváš!“

SENTIMENTÁLNÍ DEN

Pískám si svou nejoblíbenější píseň z klukovských let Sentimental Journey. Krok je těžší, dech se krátí, ale jdeme dál. Pomalu, ale stále dál. Při každém zastavení beru Jarmilu kolem ramen a říkám už snad potisíckráte: „Jarmilo, jsme na světě!“

Fíbí běží před námi. Čichem se seznamuje s novými tajemnými bytostmi zvířecího světa. Prastaré volání přírody v ní přetrvává jako odkaz prapředků. Mám pokaždé krásný pocit, že je ten Boží tvor šťastný. Uběhne dvacet nebo třicet kroků a otočí se, jestli jsme za ní. Láska čtvernohého psího plemene je tak veliká a věrná, že mě kolikráte zahanbuje. Jsme také tak věrní jak ti tvorové, kteří nemají ruce, pomáhají si čumákem a občas si přidrží v předních prackách kost, kterou jim kupujeme pro radost? Zápolí s ní a na požádání nám ji půjčují. Beze zloby a udiveně nás postraší zavrčením. Jako by hledali možnost, jak se s námi dorozumět. Snad nám, lidem, které považují za svou smečku, chtějí sdělit, na co myslí. Jako k nám lidem i k nim přichází stáří. Jejich oči nám sdělují, že mají bolest, že je něco trápí. Přitulí se a hledají pomoc. Jsou podobni starým lidem. Jsou bezmocní, hledají teplo, polaskání, trápí je samota! Když odcházíme, provází nás zoufalé oči: „Vrátíš se? Nenechávej mě samotného!“ Dívají se na dveře, za kterými je svět, ve kterém zmizel jejich kamarád. Ten, který jim dává jídlo, vodu, kousek piškotu, který je drbe za ušima a tam, kam jejich packy nedosáhnou. Bojí se stínů a rámusu příšer, které mají místo pacek kola. A čas se pomalu vleče! Jen hodiny, ten divný předmět, je vzbouzí svým bimbáním.

Fíbí spí v chodbě na dece. Hlídá podvědomě oba pokoje. Abychom jí neodešli. Pospává, ale občas zvedá své černé i to druhé modravé oko. Má stálý nekonečný strach ze samoty. Jako my lidé! Jarmila ji přikrývá županem jako malé děcko. O čem se jí asi zdá? Tiše pochrupuje a její nohy jako by se chtěly rozběhnout. Začínám být hodně sentimentální. Myslím na všechny opuštěné psy. Moje fantazie mne občas sužuje a bolí.

TISÍC DEVĚT SET TŘICET DEVĚT

Březen zrození chudého kluka

Opatrně na přeřeky

Ve smogu Okupace

Dávám do vázy aspirin

Růže mají teplotu

revolučních bojů

Charita pro pozůstalé

Pochody vyhrávají

Hezky pohromadě kolektivně

V jednom šiku

Kdo nejde s námi jde proti nám

Strach je disciplína

Vychladlé hlavy

Poklekněte u pomníků

na špalcích pohrom

Paňáca marně hledá

čtyřlístek štěstí

VLASTNÍ SVĚT

Fíbí má svůj vlastní svět. Nevím, jestli do něj můžeme nahlédnout. Stále víc a víc nabývám dojmu, že nám lidem rozumí, ale nějak po svém. Jde vedle nás po opuštěné cestě, očichává každou stopu, náhle se ztrácí ve vysoké trávě, tlapkou hrabe u myší díry, jako by se chtěla přesvědčit, kdo tam bydlí. Z cesty, bez jakékoli výzvy, odbočí, udělá do trávy loužičku a jde dál. Pokulhává. Trápí mě to.

„Kdyby ji jednou tlapka neunesla, vozil bych ji na vozíčku!“

Odpověď mé ženy byla hodna člověka narozeného ve Štíru: „Josefe, kdo bude vozit nás!“

Mysl mne zanesla do vymyšleného penzionu pro seniory. Budeme žít s Jarmilou a Fíbí v jednom pokojíčku. „Do domova důchodců děti budou chodit, jako někam do zoo vnoučky občas vodit, budu bábám vyprávět, jaký jsem byl Jůra, budu vonět tabákem, v kapse ani bůra…“ Snad vnuci a pravnuci nezapomenou! Možná přinesou jogurty, tvaroh, malou lahvičku červeného merlotu, pro Fíbí psí piškoty a pro Jarmilu detektivku a lupu. Budu mít v nočním stolku bažanta a Jarmila květovanou mísu. Fíbí bude mít na balkóně bedničku s pískem. Sestry ošetřovatelky budou s námi mluvit jako s hloupými naivními dětmi. Nebudou ještě vědět, že je čeká za pár let stejný osud jako nás.

Mé romantické snění přerušil mobil: „Dědečku, v rádiu jsi zpíval Hymnu českého důchodce!“ Jako mnohdy jsem si uvědomil, že náš život někdo režíruje. Fíbí se ke mně tulí a zalézá pod moji deku, kterou jsem dostal darem od Pavla Dedka v Austrálii. Fíbí ji má moc ráda. Spali jsme pod ní s Jarmilou v divoké krajině sto kilometrů od Melbourne. – Ráno nás vzbudila parta klokanů. Dívali se na nás a klokaním maminkám vykukovali z břišních vaků malí zvědaví caparti. Nikdy neviděli člověka.

Žmoulám v ruce legitimaci Československého klubu v Adelaide a šeptám: „Už nikdy neuvidíme oceány.“ Jarmila mávla rukou: „Viděli jsme dost! Buď rád, že žijeme spokojeně, že se máme v rodině rádi a že máme na co vzpomínat!“

DOPIS OD KLOKANŮ

Ať kdekoli jsem na světě

Můj stín mě vrací zpátky

Můj kočár ač už trouchnivý

Vyjíždí do pohádky

Koala z Melbourne rozjímá

Ze Sydney hledí na Měsíc

Proč zmizel v dálce beze slov

A nevrátil se víc

Pohled mi přišel z Adelaide

Se známkou vzhůru nohama

„Promiň, má lásko, vracím se,

teď všechno je již za náma.“

Hraniční dráty sežral rez

Bez lidí půlnoc truchlí pes

Přibylo vrásek whisky šmak

Zbytečný pas jak lodní vrak

Z oceánu vzpomínek

Do očí klokanů se dívám

/přátelům v Austrálii 1991–1995/

RODINNÁ SMEČKA

Náš romantický kout pod lipami se dokázal v několika minutách proměnit v abstraktní obraz. Slunce uprchlo za mračna. V hustém slejváku nebylo vidět na krok. Od svých klukovských let miluji deštivou náladu. Stávám se zadumaně melancholickým. Naslouchám bubnování dešťových kapek, bušících do střechy chaty, do kapoty auta, do deštníku, do hladiny řeky, do celty stanu, a obdivuji blesky, které půlí oblohu. Déšť mi připomíná kapelu hrající melodie, které jí napsal hudebník z Nebeského orchestru. Bouřky mi nikdy nenaháněly strach. Spíše jsem je vnímal jako poselství: „Lidi, chovejte se slušně, nebo se rozzlobím!“ Celé dlouhé minuty se dokážu dívat oknem na pruhované šňůry deště.

„Už zase venku prší a nepřestává lejt, to asi Pán Bůh v legraci začal nám okna mejt…,“ zpívá Zuzana Stirská. Několik textů písní jsem deštivé náladě věnoval. Pejsánci, kteří nám odešli do psího království, se bouřky báli. Zorka, Kazan, Alma, Fára, Biši, ti všichni se třásli, když zahřmělo.

„Pán Bůh se zlobí! Vy se nebojte!“ uklidňoval je můj táta. „Lidé by se měli bát!“ Schovávali jsme naše pejsany pod deky, hladili je, mluvili jsme na ně, zavírali jsme okna, aby neslyšeli rachot bouřky. Naše Fíbí je výjimkou. Nevadí jí sebevětší rachot hromů, jen udiveně zvedne uši a očima se nás ptá, kdo dělá rámus. Ani silvestr a ohňostroj s kraválem dělobuchů a petard ji nevyvede z klidu. Tiše jde nedaleko od nás cestou u Svatého Huberta a jediné, co ji znepokojí, je zaštěkání neznámého psíka za ohradou. Někde ve skrytu jejího srdíčka je pradávná sounáležitost s psími kamarády. Sotva dozní vzdálený štěkot, Fíbí se zastaví a dlouho hledí směrem, odkud slyšela psí poselství. Fíbí je spjata s naší rodinou. Jsme její smečka, náš byt je její hnízdo. Nějak tuším, že se srdcem vrací do pradávné psí krajiny. V ten okamžik je mi Fíbí líto. Nevím, zda není pro ni naše hnízdo vězením. Zahřmělo a znovu se vrátil déšť.

„Bouřky se nebojíš, ale déšť nesnášíš!“ Můj vnuk Matěj svléká vojenský kabát US ARMY a přikrývá Fíbí.

„Fíbí dáváš svůj kabát, a sám jsi promočený na kůži!“

Matěj mávl rukou: „Přátelé si mají pomáhat!“

Matěj mi byl příkladem. Svým kabátem jsem chránil Jarmilu, abych ji ukryl před průtrží. Po návratu do města jsem popíjel lipový čaj ochucený rumem. Zatímco jsme kašlali a polykali aspiriny, Fíbí spokojeně vrněla. Otázka, proč se Fíbí nebojí bouřky, šla se mnou spát.

Druhý den jsem koupil v lékárně jitrocelový sirup. Moc mi chutnal. Vypil jsem ho za dva dny. Bál jsem se zakašlat několik dní. Fíbí hřála mé nohy. Její bílá srst mi připomínala plášť zdravotní sestry. Seděla u okna a celé hodiny pozorovala, co se děje v ulici. Jarmile jsem to neřekl, ale měl jsem ze svého ochoření radost. Mírná horečka, aspirin a rum z Říčan přivolaly půlnoční múzu.

PŮLNOČNÍ MÚZA

Půlnocí plnou stínů

Střevíčky klapou ulicí

Okna jsou plna evrgrýnů

Zvu tě na párek s hořčicí

Dneska jsi se mnou zítra zmizíš

Mlčíš a z nebe na mne civíš

Snílkům se touláš nad hlavou

Se svojí písní nespavou

Půlnocí plnou stínů

Poslední tramvaj zacinká

Podloubí vzdychá

Krokem kapucínů

K úsvitu chybí chvilinka

Měsíční píseň bledá

Obléká hvězdám bílý šat

Půlměsíc táhne kočár Mohameda

Tak sbohem děvče jdu už spát

Dneska jsi se mnou zítra zmizíš

Mlčíš a z nebe na mne civíš

Snílkům se touláš nad hlavou

Se svojí písní nespavou

Prosím tě vrať se ještě jednou

Mám duši nelžu bolavou

ZPOVĚDNICE

Jarmila se mému svěřování nevysmívá. Jen se chápavě usmívá. Ví, že jsem si Fíbí proměnil v životní zpovědnici. Mé psaní mě odvádí od katastrofických zpráv médií. Jsem na posledním peronu a můj vlak se chystá na poslední cestu. Nepláču, nenaříkám! Jen oznamuji sobě a svým přátelům, že jsem je měl a mám stále rád.

Dávám k uchu telefon a slyším známý hlas: „Jožko, Jan Kryl už bumbá první pivko! Občas ho trochu zabolí na hrudi. Jizva se hojí a bajpas funguje. Tož, chlapi, jsme tu stále, tak se radujme! Já su rád, Jožko, že mám tvoji poslední knihu Pusa na špacír. Jsi citlivá duše. Připravuju výstavu obrazů v Odrách. Doufám, že tě uvidím v Luhačovicích. Dáme si trnkovicu!“

Fíbí zakňučela. „Fíbí, to byl malíř z Ostravy Jiří Dratva. Chápej, že se nemůžu věnovat jen tobě! Když telefonuji, žárlíš! Pořád chceš, abys byla středem zájmu!“

Z kuchyně se ozvala Jarmila: „Jako ty!“ Neurazil jsem se. Žena měla pravdu.

Fíbí přinesla z pokoje gumový míček. Přistrkovala ho ke mně. Chtěla, abych jí ho bral. Občas mám výčitky, že se Fíbí věnuji na úkor své rodiny. Nemařím chvílemi, které jí věnuji, svou práci? A okamžitě mě neznámá víla napomíná: „Ty krásné hrátky s Božím tvorem jsou důležitější než nějaké psaní. Važ si každé vlídné chvíle a neutápěj se jen ve vzpomínkách! Každý okamžik, který prožiješ s někým, koho máš rád, je neopakovatelný! Knihy zůstanou, ve skříni budou moli okusovat staré šaty, tvé boty se dají do bazaru, léky skončí v kontejneru, ale každý dotek lásky, každá krůpěj smíchu, každé vlídné pohlazení zůstane zasazeno v zahradě duše!“

Nebeská víla zašuměla křídly a odlétla oknem do mlhavé ulice. Hladil jsem Fíbí, až jsem usnul na koberci. V podvědomí jsem cítil, že nás moje Jarmila přikrývá dekou. Ve snu jsem držel Jarmilu za ruku a druhou jí hladil prošedivělé vlasy. Byla pro mne stále krásná jako před šedesáti léty. Tenkrát jsem ji u Staré řeky schovával prokřehlou pod kabátem. Sněžilo, z nebe se sypaly hromady sněhu. „Andělé zametají cesty!“ šeptala. Sen se rozplynul.

Z dálky od řeky jsem zaslechl volání: „Děti, mějte se rádi, nic není krásnějšího než láska!“ Na zdi zrušené prodejny květin jsem četl nápis: „Václave, vrať se, vše odpuštěno!“

ROZCESTÍ

/31. 10. 1988/

Jsem z tebe smutnej synu

Máš asi jinej vlak

My s mámou jsme ti cizí

Jak nepotřebnej brak

Jsem z tebe smutnej synu

Máš asi jinej vlak

Podzimní louka osaměla

A v dálce zmizel drak

Jsem z tebe smutnej synu

Tvé kroky vedou do stínů

Na fotce stokrát prohlídnutý

Tě k sobě aspoň přivinu

Jsem z tebe smutnej synu

Máš asi jinej vlak

Máma celý dny mlčí

A čeká na zázrak

Z tvých očí studených

Se láska nedívá

A písně co jsi znal

Už nikdo nezpívá

Jsem z tebe smutný synu

Jak táta může být

A nikdo neřekne nám

Pro koho máme žít

SVĚT SE MĚNÍ

Milá Evičko a Jeníčku,

posílám Vám pozdravení, za sebe a za Jarmilu. Každý večer, než ke mně vstoupí múzy snů, drmolím otčenáš za své nejbližší, i za vzdálené obyvatele naší planety. Jména Eva a Jeník šeptám s přáním, aby nás život netrápil, aby Pán Bůh měl s námi soucit a trpělivost.

Navždy mne bude hřát hrdý pocit, že jsem mohl „kolorovat“ básněmi knihu fotoobrazů slavné „Pilarky“ Pohlazení. Neméně mě hřeje, že jsou, Evičko, mé texty na CD Pilarka 2013. V noci, když mé oči bloudí po obloze, hledám na stanicích bazarového rádia střípky Tvých písní. Jsou jako hvězdičky, které mě uzdravují.

Nemohu se zbavit pocitu tísně. Moje zářijová srdeční příhoda mě trochu zbrzdila v „rozletu“. Tvá slova povzbuzení, ač sama bojuješ s nepřízní osudu, nosím v srdci. Každé mé setkání s diváky je pro mne zpovědí. Jako bych bilancoval! Tvá věta, před léty na Lávce Novotného, se mnou stále chodí: „My, devětatřicátníci, vydržíme!“

Lékaři mi nařídili brzdit. Můj syn Tomáš, který se mnou hraje, na mne dohlíží. Již nevylézám na židli a nehýřím sopečnou výbušností. Držím se zuby nehty v tomto slzavém údolí a hledám úsměvy. Tvou větu, kterou jsi vyslovila v kročehlavské galerii, mám zapsanou v srdci. „Kdybys ztratil své krásné bláznovství, nebyl bys to ty!“ Ačkoli mé srdce tepe na 42 procent, doufám, že bude ještě klapat. Chtěl bych dopsat své knihy. Dívám se na Tvou fotografii a věřím, že slova písně „Dnes večer jsem doma sama, nikdo u mne nezvoní…“, zůstanou jen v písni.

„Jeník je člověk, který mi připomíná apoštola dobrých skutků,“ říká moje žena Jarmila. Uklidňuje mě, když fňukám a pouštím emoce ze řetězu. Vyhledáváme s Jarmilou osamělé koutky světa. V kavárně Panenka popíjíme kávu, prohlížíme ohmatané fotografie a vzpomínáme. Jako by se z Nebe vrátil Martin Panenka. V kapse invalidního vozíku měl naši knihu Pohlazení. Prohlížel si, Evičko, tvé fotografické obrazy. Těšilo mě, že zná i mé verše. To, že nejsem zbytečný, mi dává sílu jako drahé léky! Vím, že jsem na žádný Olymp nedošel, ale nelituji svého pachtění. Na své cestě nacházím nejen zklamání, ale i krásné chvíle maličkých úspěchů. Dodnes se chlubím, že jsi pokřtila mé knihy, že jsi zazpívala na mých narozeninách, že jsi mi dávala sílu, když má páteř a srdce skuhraly!

„Pepíku, svým přátelům se můžeme pochlubit, ti nás nezradí!“ říkala jsi. Před čtyřmi dny jsem spadl ze schodů v restauraci U Janů na Karlštejně. Mirek Paleček a syn Tomáš mně s mým bolavým kolenem pomohli na pódium. Na závěr jsme všichni zpívali Život je jen náhoda. Modlil jsem se za nás všechny devětatřicátníky. Evičko a Jane, myslím na Vás oba. Evičko, věřím, že zůstaneme na letité šalupě, kde jediným záchranným kruhem je Naděje a Víra.

SVĚT SE MĚNÍ

Svět ten se mění co bylo není

Roky které ubíhají nikdo nevymění

Mávni rukou jen život není sen

Kdo se vzdává ten prohrává víte každý den

Jak ten čas plyne všechno je jiné

Život řeka pro člověka do dálek se vine

Zázrak nehledej bližním lásku dej

V této chvíli seber síly se mnou zazpívej

Ráda život to přiznávám

Ráda život mám

Mnohé už jsem pochopila

Mnohé nepoznám

Jedno ale vím že je přáním mým

Poděkovat Pánu Bohu

Že vám zpívat smím

Jak ten čas plyne všechno je jiné

Život řeka pro člověka do dálek se vine

Zázrak nehledej bližním lásku dej

V této chvíli seber síly

Se mnou zazpívej

/hudba Vít Fiala, text J. Fousek, zpívá Eva Pilarová – CD Pilarka 2013/

PAJDÁČEK − SNY V LETNÍM SÍDLE

Zaparkoval jsem svou věrnou „ojetinu“, která má najeto přes 340 000 kilometrů, u čerpací stanice v Rakovníku. Dlouhá léta se o mou „suprkáru“ starají moji přátelé v autodílně Stanislava Trojana. Tam nalézám nejen pomoc, ale i chvíle pro premiéry svých básní.

Jarmila vhazuje do vysavače jednu desetikorunu za druhou. Vnitřek našeho „luxusního“ vozu je plný chlupů z naší Fíbí. Bílé jehličí, podobné vousům starých mužů, je zapíchnuto v sedadlech a nechce do sací roury. Jarmila trpělivě čistí vnitřek auta. Co by řekli v Českém rozhlasu ve vrátnici? „Hele, pan Colombo přijel!“

Fíbí má naši Fabii ráda. Stačí otevřít zadní dveře a ochotně vyskočí na sedadlo. Těší se na krajinu, na kopce nad údolím ověnčené kudrnatými mraky, kde na ni čekají hnědé kozičky, vysoká tráva, cesta k boudě, kde dostává uvítací piškot. Fíbí miluje cesty autem. Spokojeně spí, ukolébána kodrcáním do křivoklátského kraje. Stačí, když změním směr, a Fíbí zneklidní. Postaví se na zadní a dívá se z okna. Určitě má ve své psí hlavičce nějaký kompas nebo navigaci nebo instinkt, nevím, jak tomu říci. Ví, že jedeme jinudy, ale když se blíží cíl naší cesty, začne tiše kňučet. Jako nedočkavé dítě! Pár desítek metrů před křížem pod lipami, Fíbí mručí a poštěkává pokaždé na stejném místě. Chvěje se s čumáčkem přitisknutým na sklo okna. Vyskakuje, oběhne kříž, přičichne k lučním květinkám, které dává Jarmila při každé naší návštěvě do malé keramické vázičky pod křížem Vydrů. Po chvíli si Fíbí uleví, vždy na stejném místě na okraji louky. Přibíhá k nám, vyskakuje a tlapkama se o mne opírá. Jsem přesvědčen, že říká: „Jsem tady ráda!“

V duchu odpovídám – Neděkuj! My děkujeme tobě. Unikli jsme na několik hodin z města. S tebou je nám dobře.

U staré dřevěné boudy, které říkáme Letní sídlo, je naše odpočinková zastávka. Fíbí čeká na další piškot. Hledá v trávě neznámé pachy, plaší kozy, které když ji vidí, pokaždé přiběhnou k ohradě. Trháme pro ně trávu a čerstvý jetel. Fíbí žárlí. Musím jí dát další piškot. Někde vysoko na nebi přelétává letadlo.

„Letí na západ!“ povzdechla Jarmila.

„Možná letí do Toronta!“ Pocítil jsem divné chvění na hrudi. Vzpomněl jsem si na let v roce 1996. Letěli jsme s Tomášem z Ameriky. Měli jsme za sebou vystoupení pro krajany v Kanadě a ve Spojených státech. Nad Atlantským oceánem mne bez příčiny sevřela úzkost. Na hrudi jsem cítil divné chvění. Tomášovi jsem neřekl, že mám strach, jestli se vrátím zpátky domů. Asi to vytušil. Krásná letuška mi podala prášek na uklidnění. Oči jsem otevřel až v Praze na letišti. Měl jsem velikou radost, když jsem spatřil svou rodinu.

Utržený dehet na stěně v rohu boudy se podobal mapě světa. Na dehtovém papíru bylo vyryto Good Luck! Usedl jsem na lavičku v Letním sídle. Nesmím dát najevo, že jsem unavený. Jarmila má o mne strach. Fíbí vyskočila na lavičku, dala mi hlavu do klína a usnula se mnou. V polosnu odlétám do dálek. Jsem sentimentální stařec! A sen stále otvírá knihu vzpomínek. V kostele v Nashvillu pláčou varhany, černí Američané zpívají sváteční gospel. Držím Jarmilu za ruku a myslím na kladenský kostel Nanebevzetí Panny Marie. V New Yorku duní zvony v chrámu sv. Patricka. V Atlantiku se ztrácejí parníky za horizontem. Sbírám hrst kamínků a házím je do vln.

Připojil se k nám opuštěný psí tulák. Nasnídal se s námi a druhý den přišel opět. Pokulhával, byl rozcuchaný, šrámy na jeho těle nás dojímaly. Jarmila mu říkala Pajdáčku. Při návratu do Kingstonu jsem neměl sílu otočit se k pobřeží. Objevoval se mi obraz Pajdáčka. Stál na skále, nekonečně sám, za ním na mořské louce tančily vlny.

„Pepiku, tys byl citlivej kluk už tenkrát, když jsme bydleli na Leninově třídě v Kladně,“ vzpomínal náš hostitel, exulant Jiří Váša. „Chodil jsi v noci krmit králíky, protože ti někdo řekl, že mají hlad.“

Fíbí mě probudila. Dívala se upřeně na mne. Pohladil jsem ji. Možná že tušila, že hladím i Pajdáčka. Do boudy našeho Letního sídla se opřel vítr. Jarmila házela kozičkám v ohradě spadaná jablka. Bylo mi jablek líto. Vzpomněl jsem si na skvělý kalvádos svého přítele Františka. Poslouchali jsme v paneláku písně Jiřího Suchého, ryvolovky a František hrál na kytaru pana Kainara. Že spatřím za pár let oceány a velkoměsta, jsem netušil, ani v to nedoufal.

OPUŠTĚNÍ

Vycházím do slunečného jitra

Zdravím květiny

Zvláště opuštěné psy

Říkají že jsem blázen

Vyhýbám se lidem

Psi stojí u peronů vlaků

Skryti za hradbou

Čekají kdo vystoupí

Hledají přítele

Pro osamělé nejsou sanatoria

Stejné psí oči

Strach z kopanců

Začíná pršet

Vracím se do míst

Které jsem nikdy neviděl

Do dlaní nabírám hoře

Ze slánky vylézá nepokoj

Ještě není nic ztraceno

Kříženec štěká na obraz sklenice

„MOH BYCH, KDYBYCH MOH“

Opřen o vozík projíždím vánočním marketem. Očima se toulám po regálech plných zboží! Na cedulích čtu milé nápisy: Slevy! Krabice cukroví, vína na svaření, čokoládoví Mikuláši, čerti, bílí andělé a perníkové betlémy. Dívám se smutně na láhve alkoholu, na pochoutky s majonézou, na špekové salámy, na plnotučné sýry!

„Všechno bych moh, kdybych moh!“ Mou větu zaslechl hubený muž. Připojil se ke mně s vozíkem a poznamenal: „Pane, já bych také všechno moh, kdybych moh, ale celá dlouhá léta mám stejnej jídelní lístek. Chleba s marmeládou, loupané brambory, vařenou mrkev, nízkotučné mléko, zemlbábu a lívance. V neděli někdy žena uvaří, když se jí to povede, hrachovou polévku do hrnku! Všechno mé Lucii trvá déle! Ale nezlobím se na ni. Já nevařím!“

Zdvořile jsem se zeptal: „Proč chodíte do marketu?“

Muž ukázal na regály plné zboží. „Market je pro mne brána do dálek. Tady zadarmo cestuji!“

Neskrýval jsem údiv. Můj nečekaný průvodce pohladil očima láhev whisky: „V Kentucky ji s Jackem Londonem pijeme bez ledu! A tady jsou v mrazáku pizzy! Maestro Pavarotti mě zve do Říma na Margheritu! Podívejme se! Bedna Merlotu! Pan Molière na mne čeká v Paříži!“

Šel jsem se svým nečekaným společníkem. Byl to zajímavý muž. Vzal z police konzervu a pokýval hlavou: „S panem Sokratem pojídáme na Rhodosu olivy! Ejhle, vidím slovenské halušky! S panem Jánošíkem si dáváme v Košicích nášup! Heleme se! Uzené šproty! V Moskvě na ně pozvu pana Puškina! Ale, ale, tady vidím zlevněné Mozartovy koule! Ve Vídni jsem se jich přejedl!“ Pozvedl láhev rumu: „Ten jsem pil na Kubě s panem Hemingwayem!“ Muž se opřel o vozík a nadšeně vzkřikl: „Koukám, že zlevnili mandarinky. V Madridu mají vždy čerstvé! Koupím celé plato! Lucinka je má moc ráda!“

Pobaveně jsem se zeptal: „Vy hodně cestujete, že?“

Muž sklopil hlavu: „Nikdy v životě jsem nevycestoval!“ Neunikl mu můj udivený pohled a zašeptal: „Nechtěl jsem nechávat doma svou ženu samotnou. Kdo by se o ni staral? Lucinka je celý život na vozíku!“

BLUES PRO STARÉ DÁMY

Pro staré dámy

Básním o půlnoci

O hvězdách s kvítím

Na modrých loukách

Pro staré dámy

V šaramantních šatech

Od pražských švadlen

Po druhé světové válce

Na brožích swingu

Český granát září

Jen oči pokorně se mhouří

Jakoby hledaly štěstí

Zašlých zlatých časů

Tam za okny v dálce

Kde nejsou šance pro stáří

Ruce důstojně spjaty

Blankytnou sítí čar

V modlitební knížce

Obrázek svatý

Pan Beran – kardinál

V kavárně vůně přešlapuje

Čaj bez cukru a z máty

Pro staré dámy

Pan Suchý zpívá

Melancholické blues

/Jiřímu Suchému a Jitce Molavcové, bistro u tržiště, Dejvice 1998/

TLUPOVÝ FEJETON

Slovo SMEČKA má několik významů. Psí smečku chápu. Je to společenství psích tvorů proti útokům nepřátel. Příroda není zase tak nevinná, jak ji její milci nazývají. Je to boj o místo k přežití. My lidé nejsme jinačí, ne-li horší!

Fíbí, buď šťastná, že jsi nalezla naši rodinu. S námi se nemusíš bát. Nikdo z nás nejsme více, nikdo méně! Fíbí, já jsem pradědeček! Ty to asi neumíš rozpoznat, ale prosím tě, věř, že nejsem tvůj pán! Jsem tvůj kamarád! Učím tě a nabádám, někdy zvýším hlas, aby tě nepřejel šílenec autem, aby tě nekopnula bota surovce, abys nesnědla něco špatného, aby tě nepokousal velký pes.

Jarmila říká, že svou lásku přeháním. Možná je to trochu pravda. Věřím, že víš, že mi dáváš sílu a víru, že něha a vlídná slova jsou tím nejkrásnějším, co nám Pán Bůh doporučil. Fíbí, každému nemohu všechno, co si myslím a co cítím, říci. Byl bych k smíchu a bylo by to i nebezpečné. Když se člověk svěří, obnaží svou duši a je vydán napospas těm, kteří jeho dobrotu chápou jako slabost. Víš, Fíbí, poezie se už dneska nenosí. Občas ji potkám. Nejsme všichni stejní, ač se navenek tomu tak zdá!

Na světě jsme odpradávna rozděleni na tlupy. Každá je přesvědčena, že je lepší tlupou než ta druhá tlupa. Totéž si myslí tlupa, která navíc přesvědčuje další tlupu, aby se k ní přidala. Když se ale připojí, začne prosazovat názory, které se tlupě, která ji přijala do svého středu, nelíbí! Nastává rozkol. Tlupa se osamostatní a dále jako ta druhá hledá chyby na tlupě, kterou opustila. Tento tlupový boj je nekonečný. Některé tlupy se spojí v jakousi koalici. Tlupy, které mají odlišná stanoviska, se spojí v opozici. Toto perpetuum mobile je jediné, co na světě funguje. Nejhorším spojením je, když se tlupy, bez rozdílu všechny, spojí v jednu absolutní tlupu. Trudné důsledky postihnou generace, které k žádné tlupě nepatřily. Vznikají věty, kterým nerozumí ani ti, kteří je vyslovují. Čím více se zkracuje život, tím je delší lžíce na boty! Lidé pomlouvají ty, kteří dělají to, co by dělali oni, kdyby byli na jejich místě! Každá tlupa má mluvčího, který má krycí jméno „gramofón“. Hraje desku, kterou mu krotitel vybere. Lidi, s kterými mluvím, považuji za slušné, ale o to více si na ně dávám pozor! Zapisuji si do deníku myšlenky. Lépe je marně snít než prožívat špatnou skutečnost! Vzpomínky nás okrádají o nové vzpomínky! Bezdůvodný smích je pláč nad hrobem bez nebožtíka! Lichotka je plíseň v čerstvém chlebu! Sedm tónů stupnice nedokáže zaplnit osnovu života. Je lépe nevědět, co si myslí žebrák, když dostane od nás almužnu! Samota v garsonce je menší než ve dvanáctipokojové vile! Zádumčiví lidé by měli spát v přízemí! Když slyším mluvit politiky o průhlednosti a čistých vodách, vzpomenu si na čističku odpadních vod! Všichni jsme stejní, jen počasí se mění! Ti, kteří tvrdí, že nejsou v žádné tlupě, jsou jádrem každé tlupy! Největším problémem lidstva je, že chlapi chtějí vykonat něco, co by ohromilo svět! Ješitnost je hrobníkem rozumu! Humor je náplast na nezhojitelné rány!

Fíbí, tvá tvář se usmívá. Tulíš se ke mně a jako bys říkala: „Nech toho filozofování, můj kamaráde! Hraj si se mnou, házej mi umělou kostičku a přestaň mluvit. Já jsem v tvé smečce. Tvá Jarmilka je moje maminka, ty jsi můj tatínek a celá vaše rodina je moje legrační smečka, která mne rozmazluje. A mně se to líbí. Pepiku, já mám krátký život a můj psí mozeček to nechápe. Asi to tak zařídil ten váš lidský Pán Bůh, abychom se nebáli. A kdo se bojí, umírá tisíckrát! Já neumím říct, jak je mi smutno, když nejsem s tebou, s Jaruškou, s Pepánkem, s malou Lili, která je tvá pravnučka, a s druhou pravnučkou Emmičkou. A teď už musím jít spát! Já jsem nic z toho neříkala! To všechno jsi říkal ty sám. Možná to byla pravda! Ráno v šest hodin si sednu u dveří, Jarmilka si vezme župan a půjde se mnou před panelák. Jsem slušná slečna ze zámku Kozel. Vyčůrám se jako vždy do trávy vedle záhonku kytiček. Sousedka paní Vrtíková mi to odpustí. Má pejska buldočka Fany a s tou se zdravíme. Dobrou noc!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slečna ze zámku Kozel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.