Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Dagmar Beňaková

Toulky po stopách císařovny Sisi

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Grada
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8500. publikaci

Odpovědný redaktor Jakub Laxar
Jazyková úprava Kateřina Cinková
Návrh obálky, grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2022
Vytiskla tiskárna TNM PRINT s.r.o., Nové Město

© Grada Publishing, a. s., 2022
Text a fotografie © Dagmar Beňaková, 2022
Ilustrace obálky © De Agostini / agefotostock, 2022

ISBN 978-80-271-4861-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-4860-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-3352-9 (print)

ÚVOD

Císařovna Alžběta Rakouská, zvaná ve své rodině Sisi, nepřestává fascinovat svými netradičními zájmy, svou extravagancí i svou krásou, jejíž kult pěstovala. Legendární je její jezdecké umění. Dnes by mohla patřit jako žokejka mezi vrcholové sportovce. Chtěla se zapsat do dějin také jako básnířka. Ke vzniku mýtu přispěly tragédie na rakouském dvoře i císařovnina násilná smrt. Jeden z fenoménů jejího života představuje Sisina cestovatelská vášeň. A tomuto aspektu bych se ráda věnovala v knize, kterou máte, milé čtenářky a milí čtenáři, právě před sebou. Chtěla bych se s Vámi podělit o výsledky svého mnohaletého bádání a o poznatky ze svých cest. Moc bych si přála, aby Vám moje vyprávění přineslo stejnou radost jako mně, když jsem jej sepisovala.

Vzhledem k omezenému rozsahu této publikace se zaměřuji pouze na cíle nejbližší, abychom se mohli vydat po stopách císařovny autem (případně vlakem nebo autobusem) z naší vlasti. Představena budou ta nejdůležitější a nejzajímavější místa spojená se Sisi na území dnešní německé spolkové země Bavorsko, současného Rakouska, České republiky, Maďarska a Slovenska. Lokality jsou primárně řazeny podle chronologického hlediska (nejprve se zaměříme na Sisino rodiště v Mnichově a naposledy na místo jejího lázeňského pobytu v pozdějších letech na území dnešního Slovenska). V rámci jednotlivých kapitol, především v případě Bavorska a Rakouska, jsou pak jednotlivá místa za sebou uváděna podle geografické blízkosti, abychom neskákali z jedné oblasti do druhé. Vzdálenějším destinacím, které Sisi navštívila, se chci věnovat ve své další publikaci.

RODNÉ BAVORSKO A NÁVRATY DOMŮ

•••

Palác vévody Maxe v Mnichově:
Sisin rodný dům

Alžběta, pozdější rakouská císařovna, přišla na svět v neděli 24. prosince 1837 ve 22 hodin 43 minut v mnichovském paláci svého otce Maxmiliána, vévody v Bavorsku. Titul vévodů v Bavorsku (in Bayern), vedlejší větve rodu Wittelsbachů, nelze zaměňovat s titulem vévodů bavorských (von Bayern), který náleží větvi hlavní, v letech 1806–1918 královské. Tento palác, kde trávila rodina vévody Maxe zimní období (resp. též část podzimu a část jara), nechal Alžbětin otec vybudovat v rámci výstavby nové reprezentativní Ludvíkovy třídy. Tenkrát zněla adresa Ludvíkova třída č. 8, nyní je to (od 1. ledna 1960) č. 13 (Ludwigstraße 13).

Na místě Sisina rodného domu stojí nyní budova banky.

K položení základního kamene Maxova paláce došlo 28. dubna 1828. Mladá rodina zatím bydlela v pronajatém paláci Cotta v Zadní Švabinské ulici (dnes Theatinerstraße). Do novostavby bylo možné se přestěhovat v říjnu 1831. Za pár dní však musel vévodský pár se svým maličkým synkem, Sisiným starším bratrem Ludvíkem, narychlo odjet do Říma kvůli první vlně tzv. asijské cholery, která se do německých zemí dostala přes Rusko z Indie. Do svého paláce se rodina vrátila až v říjnu 1832.

Maxův palác na Ludvíkově třídě představoval klenot tehdejší klasicistní architektury. Byl navržen jako tříkřídlý, třípatrový a měl o půl patra převyšovat okolní budovy. Na palác navazovala podstatně nižší čtyřkřídlá zadní hospodářská budova, zahrnující mimo jiné stáje a místnosti pro personál. Vznikly tak dva vnitřní dvory – jedno čestné nádvoří a jeden hospodářský dvůr. Směrem na západ následovala zahrada obehnaná zdí. Tady nechal vévoda zbudovat cirkus, kde sám jako krasojezdec vystupoval. Představení často doprovázely světelné a zvukové efekty. Obzvláště výpravné byly scény znázorňující různé bitvy. Starší děti včetně Sisi měly možnost zažít svého otce jako principála, zatímco mladší už takovou příležitost neměly, jelikož v roce 1844 cirkus definitivně skončil.

Ludvíkově třídě vévodí i dnes geometrická a symetrická architektura.

Max obýval přízemí paláce. V jeho zeleném salonu se zlatými křídlovými dveřmi se odehrávala setkání tzv. Artušova kulatého stolu. Vévoda coby král Artuš zval od roku 1843 jednou týdně do svého apartmá vybrané „rytíře“ čili významné učence. Jako zkušený cestovatel jim ukazoval nádherně osvětlené obrázky z dalekých zemí za pomoci technologie zvané stereoskopie (obrazy se promítaly dvojrozměrně pomocí stereoskopu). Pak se pánové výtečně najedli a v dobré náladě popíjeli pivo, kouřili doutníky a bavili se o nových knihách, časopisech a hudebninách, které donesli. Vedli vážné hovory a také vtipkovali, hrálo se na Maxovu oblíbenou citeru a končilo se šampaňským.

Sisini rodiče Ludovika a Max se nechtěli brát.

Komnaty vévodkyně Ludoviky, řečené Louise (nebo též Luise), se nacházely v prvním patře. Právě tady, v ložnici vévodkyně, přezdívané svými dětmi láskyplně Mimi, přišla za pomoci porodní báby Weichselbaumerové onoho Štědrého večera Sisi na svět. V rohovém bílém budoáru novorodičky, také nazývaném pompejský budoár, který dělila od ložnice pouze šatna vévodkyně, už bylo shromážděno početné příbuzenstvo, dvořanstvo a také tři představitelé státu, kteří jsou uvedeni jako svědci v listině o porodu, sepsané na základě Královského rodinného statutu rodu Wittelsbachů z 5. srpna 1819. Listina se zachovala do dnešních dnů. Holčička byla pak dne 26. prosince 1837 přesně v poledne pokřtěna v domácí kapli Maxova paláce farářem dómu (mnichovské katedrály Naší milé Paní) J. A. Baaderem jmény Alžběta Amálie Evženie. Nad křtitelnicí ji držela Ludovičina oblíbená starší polorodá sestra Augusta Amálie, vévodkyně z Leuchtenbergu, obyvatelka jednoho z dalších velkolepých paláců v sousedství (Palais Leuchtenberg, dnes Odeonsplatz 4). Také zápis v knize křtů farnosti Naší milé Paní, vztahující se k této události, se zachoval.

S vévodkyniným apartmá sousedily honosné reprezentační prostory, kde se konaly nejrůznější společenské akce: plesy a koncerty proslavené po celém Mnichově. Spisovatelka Luise von Kobell vzpomínala na bály v Maxově paláci následovně: „Byl to pro mě svátek, když jsem směla jet se svými rodiči na ples u vévody Maxe. U dveří vyzdobeného přijímacího salonu vítal urozený kníže (myšleno vévoda Max, pozn. autorky) […] každého hosta, ženám a dívkám předal po kytici. V tanečním sále skýtaly osvěžení vodotrysky pod nádhernými rostlinami s okrasnými listy. Orchestr za zeleným houštím zval k tanci. […] Staří i mladí tančili, povídali si a smáli se […].“ (KOBELL, 1894, sv. 1, s. 168).

Nutno podotknout, že vévodské děti se těchto slavností nesměly účastnit, a tak je Sisi a její sourozenci znali pouze z vyprávění. Doba častých plesů v zimním období trvala přibližně deset let, pak už se konaly tyto společenské podniky jen při vzácných příležitostech, jako např. při příležitosti budoucí svatby Sisi s císařem (slavný ples pořádaný dne 28. prosince 1853). V domácím divadle ve tvaru stanu s proužkovanými modro-bílými tapetami v bavorských barvách uváděl Max své vlastní divadelní hry a nezřídka tu hostil i královskou rodinu. Komornější formát zábavy představoval kabaret café chantant, zřízený po pařížském vzoru v biliárové místnosti v prvním patře zadní budovy, kde se vévoda setkával s umělci a kde s Johannem Petzmayerem hráli na citeru.

Palác disponoval nebývalým luxusem, například koupelnami a toaletami, což byla velká novinka. Koupelnu a toaletu neměl jen vévodský pár, ale také děti, které obývaly nejvyšší patro. Sociální zařízení měl i personál. Ani na rakouském dvoře nebyly v tu dobu žádné koupelny, což Sisi – stejně jako řada věcí ve Vídni – šokovalo a vídeňský dvůr se zase podivoval císařovniným hygienickým návykům. Rozměry komnat v Maxově paláci a výška zlacených kazetových stropů, stěny pokryté hedvábnými tapetami, na nichž se skvěly olejomalby, a také luxusní nábytek, lustry, lampy, svícny a četné sochy měly svědčit o významu majitele paláce.

Nádherné monumentální fresky, orámované vlysy, znázorňovaly výjevy z antické mytologie. Proslulý Bakchův vlys od sochaře Ludvíka von Schwanthaler, který zdobil po obvodu velkou jídelnu a který měřil neuvěřitelných 44 metrů, se stejně jako Kaulbachovy fresky z tanečního sálu, představující příběh Amora a Psyché, a část parketu z podlahy jako několik málo svědectví tehdejší nádhery paláce dochoval z větší části až do dnešních dnů (těchto pár cenných součástí výzdoby bylo zachráněno před demolicí paláce, viz dále). Toto prostředí bezpochyby významně ovlivnilo pozdější estetické cítění císařovny Sisi. Její fascinace Řeckem, jeho ostrovy, bohy a hrdiny, jeho sochařstvím i architekturou měla své kořeny právě v otcovském paláci a v klasicistním Mnichově, navazujícím na antické tradice.

S matkou a sourozenci udržovala Sisi po celý život velmi úzký vztah.

Po Maxovi zdědil palác jeho syn (Sisin bratr) Karel Theodor, zvaný Gackel („Kdákal“), a po něm Gackelův syn Ludvík Vilém. Ten byl v roce 1937 nacisty donucen palác prodat. Přesně sto let po Sisině narození se započalo s demolicí jejího rodného domu. Na jeho místě měla vzniknout budova říšské banky, avšak v průběhu války musely být práce kvůli bombardování přerušeny. Dnešní budova na Ludvíkově třídě č. 13 byla postavena v letech 1948 až 1951 architektem Carlem Sattlerem pro Zemskou centrální banku Bavorska a sídlí v ní nyní Hlavní správa pro Bavorsko Německé spolkové banky. Šedá tabulka s reliéfem hlavy dívky na fasádě připomíná, že se zde v roce 1837 narodila „Sissy“ (setkat se můžeme s různými variantami její přezdívky, sama se podepisovala jako „Sisi“), rakouská císařovna a uherská královna.

•••

Mnichovské hotely a procházky městem

Do Mnichova se Sisi často vracela i jako císařovna, na návštěvu svých rodičů, sourozenců a také dcery Gisely, provdané roku 1873 právě z císařovniny iniciativy za prince Leopolda Bavorského. Gisela, pozdější průkopnice cyklistického sportu, bydlela se svou rodinou v paláci ve Švabinské ulici č. 6 (dnes Leopoldova třída: Leopoldstraße 8-12), avšak její matka (na rozdíl od otce) u ní nikdy nebydlela a dávala přednost mnichovským hotelům s odůvodněním, aby mladé manžele neobtěžovala. Původní palác byl z velké části stržen roku 1936. Dnešní objekt, nákladně sanovaný roku 2005, hostí sídlo jedné švýcarské pojišťovací společnosti.

Gisela s manželem Leopoldem a jejich čtyřmi dětmi.

Během svých návštěv Mnichova pobývala císařovna nejčastěji (zejména v osmdesátých letech 19. století) v hotelu Čtyři roční období, kde si rezervovala s doprovodem celé první patro (dnes Hotel Vier Jahreszeiten Kempinski, Maximilianstraße 17). Císařovna měla obzvláště milovat zdejší „vířivku“, jakousi kombinaci vany a houpací židle. Traduje se, že jednou vyplavila spodní patro a pak přestala kvůli té nepříjemnosti do hotelu jezdit.

Mezi její další oblíbené hotely patřily stále fungující hotel Bavorský dvůr (Bayerischer Hof, Promenadeplatz 2-6), kde se Sisi ubytovala např. v říjnu 1874 při zpáteční cestě z pobytu na britském ostrově Wight. Sem také při svých mnichovských návštěvách ráda zavítala na oběd. Hotel Bellevue, kde Sisi nocovala při své zpáteční cestě z Francie začátkem října roku 1875 nebo též při zpáteční cestě z britských ostrovů začátkem dubna 1881, dnes už na mapě města nenajdeme. Ani hotel Continental (pozdější Grand Hotel Continental, Max-Joseph-Straße 5) už neexistuje, na někdejší slávu hotelu navazuje pouze restaurace Conti na stejné adrese. V hotelu Continental se pod pseudonymem hraběnka Hohenembs (tak zněl jeden z jejích četných titulů) ubytovala císařovna při své poslední návštěvě Mnichova v létě 1898 (mimochodem dnes se rakouské městečko, od kterého je titul odvozen, píše Hohenems).

Dvorní pivnice (Hofbräuhaus) v Mnichově.

Při svých toulkách po bavorském hlavním městě skoro pokaždé zavítala do mnichovské pivnice (Hofbräuhaus, Platzl 9). „Nikdy neodjedu z Mnichova, aniž bych sem zašla,“ svěřila Sisi své dvorní dámě Irmě Sztárayové při své poslední návštěvě rodného města a pokračovala: „Můj oblíbený nápoj tahle hnědá tekutina také není, ale patří k mým tradicím, že v Mnichově poctím bavorské pivo svou návštěvou.“ (SZTÁRAYOVÁ, 2005, s. 109–110).

Císařovna do pivnice zavítala téměř při každé návštěvě Mnichova.

•••

Possenhofen:
Sisin ráj u Starnberského jezera

Zámek Possenhofen, pocházející z 16. století, leží na břehu Starnberského jezera (Starnberger See), které do roku 1962 neslo oficiální název Wurmské jezero (Würmsee) podle řeky Würm, jež z něho vytéká, ale neoficiálně bývalo i v dobách Sisina dětství nazýváno Starnberským jezerem.

Zámek Possenhofen byl rájem Sisina dětství.

Panství koupil Alžbětin otec na podzim roku 1834 v dražbě od dědiců říšského hraběte Basseleta von La Rosée. Vévodská rodina tam pak trávila letní měsíce, resp. stěhovala se sem z Mnichova už na jaře a pobývala tu až do podzimu, nejčastěji do listopadu. Sisina matka Ludovika tady hledala útěchu po smrti svého druhorozeného syna Viléma Karla (1832 až 1833), podnikala s dětmi dlouhé procházky po okolí a věnovala se svým zálibám, malým pejskům (nejčastěji to byli špicové), sbírce hodin a barometrů a především zahradě, proslavila se zejména pěstováním gardénií.

Sisi a její sourozenci (Ludvík, Helena, Karel Theodor, Marie, Matylda, Žofie a Max Emanuel) tu našli svůj malý ráj. Chytali ryby na udici, učili se plavat, pádlovali na člunu po jezeře, hráli si se zvířaty, a když povyrostli, trénovali jízdu na koni. Vévoda Max tu pobýval jen někdy, často cestoval nebo se zdržoval na svém loveckém zámku Unterwittelsbach v Aichachu.

Sisi před zámkem Possenhofen (okna jejího pokoje poznáme podle namalovaných ptáčků).

Mýtus Possenhofen je tak silný, že se občas můžeme setkat s informacemi, že se císařovna narodila právě tady, a ne v Mnichově, jak to odpovídá skutečnosti. Na tomto venkovském sídle přijímala rodina i nejrůznější návštěvy, tak například František Josef, synovec Ludoviky a pozdější Sisin manžel, sem zavítal, když mu bylo třináct, v době, kdy ještě nebyl císařem. Zachovaly se jeho deníkové záznamy popisující, jak chytal ryby s vévodou Maxem a jak mu v místní kapli přišlo mdlo.

O Sisině lásce k Possenhofenu, v rodině přezdívanému Possi, svědčí i celá řada jejích básní. Jedna z nich, pocházející již z roku 1852, byla objevena teprve nedávno, při jedné mnichovské dražbě roku 2018. Jmenuje se Znáš-li tu zem, kam mě to táhne? (Kennst Du das Land, wohins mich zieht?). V jiné básni, Žijte blaze, tiché komnaty (Lebet wohl, ihr stillen Räume), se Sisi s těžkým srdcem loučí se svým rájem.

Obraz idylického dětství na venkově si Alžběta nesla po celý život v sobě a jezdívala sem na návštěvu svých rodičů a sourozenců i jako císařovna. Téměř každoročně tu trávila část léta. Zatímco některé její dvorní dámy se pohoršovaly nad „žebráckou domácností“ a nad tím, jak vévodkyně Ludovika u stolu vybírala psům blechy z kožichu a dávala je na talíř (jedla ale pak z jiného talíře), dvorní dáma Marie Festeticsová ve svém deníkovém záznamu ze 17. září 1872 Possenhofen opěvuje: „Nádherná měsíční záře se odrážela na poklidné velké vodní hladině, bylo to skutečně báječné: tmavé stíny velkých stromů, naproti osvětleným oknům, daleko, daleko byl Berg, osamělý zámek pohádkového krále! Pak mě pozvali na večeři, teprve potom jsem šla do svého pokoje a […] spala, než mě probudili ptáci. […] Šla jsem k oknu, ten výhled byl skvostný: […] tmavomodrý příliv, ráj stromů a zeleň všude a nad jezerem krásné hory […] a slunce, zahrada plná květin, starý dům obehnán divokou révou, […] tak poetické, tak krásné.“ A pokračuje ve svém záznamu z 19. září 1872: „Dům je jednoduchý, ale dobře vedený, čistý, milý, dobrá kuchyně. Nenašla jsem tu žádný luxus, ale všechno je tak příjemně staromódní, ale vynikající, a není tu nic ze žebrácké domácnosti, o které mi vyprávěly bývalé a současné kolegyně. Kdyby to tak věděla císařovna!“ (WALTERSKIRCHEN, MEYER, 2014, s. 117–119).

Dnes jsou v budově zámku luxusní byty.

Sisi milovala pohyb a nezřídka riskovala, když skákala přes nebezpečné překážky na koni, když plavala nebo když vyrazila sama bez doprovodu na jezero na člunu. Traduje se, že při jedné takové plavbě jako mladá císařovna málem přišla o život. Zvedl se silný vítr a nebýt rybáře z Possenhofenu jménem Ägidius Hirn, který se náhodou objevil na břehu a vyrazil Sisi na pomoc, zřejmě by utonula.

Zámek Possenhofen „hrál“ ve filmech s Romy Schneiderovou zámek Fuschl v Rakousku.

Zámek Possenhofen můžeme nyní obdivovat pouze zvenku, a to ještě z některých stran brání výhledu vysoký živý plot. V jeho interiérech byly zřízeny luxusní soukromé byty. Projít se ale můžeme parkem a uvidíme i maličkou pláž, resp. vstup do vody, kde se Sisi učila plavat. Nutno také podotknout, že zámek Possenhofen „hrál“ ve slavných filmech režiséra Ernsta Marischky s Romy Schneiderovou zámek Fuschl u Fuschlského jezera v Solné komoře v Rakousku, aby návštěvníci nebyli zklamáni, že hory uvidí jen v povzdálí, a ne v bezprostřední blízkosti. Při dobré viditelnosti se ale nad opravdovým Starnberským jezerem rýsuje panorama s nejvyšší německou horou Zuckspitze.

Prohlédnout si však můžeme (pokud mají zrovna otevřeno) Muzeum císařovny Alžběty (Kaiserin Elisabeth Museum, Schlossberg 2, Possenhofen) v nádherně rekonstruované budově historického nádraží Possenhofen. Jeho základ tvoří mimořádně cenné sbírky zesnulého starnberského antikváře Paula Heinemanna. V muzeu jsou k vidění také artefakty vztahující se k tragicky zesnulému bavorskému králi Ludvíkovi II., Sisinu oblíbenému příbuznému. Muzeum nabízí audio-průvodce v mnoha jazycích i dětský program. Před budovou si můžeme vyfotografovat sochu Sisi.

Muzeum císařovny Alžběty vzniklo v budově historického nádraží Possenhofen.

Vydat se můžeme po Alžbětině cestě (Elisabethweg) buď sami, nebo organizovaně s průvodcem či průvodkyní, např. s historičkou a spisovatelkou Dr. Claudií Wagnerovou (více informací na www.claudiawagner.net). Ve farním kostele sv. Petra a Pavla ve Feldafingu (Am Kirchplatz 10), nedaleko Possenhofenu, připomíná císařovnu do dnešních dnů skleněné okno na severní straně kostela s vyobrazením svaté Alžběty, mající obličej Sisi, dar císaře Františka Josefa po smrti jeho ženy. Vedle něho uvidíme okno se svatou Helenou s tváří Sisiny starší sestry Heleny, přezdívané Nené.

Před budovou muzea stojí socha mladé císařovny.

Okno se svatou Helenou s tváří Sisiny sestry Nené ve farním kostele sv. Petra a Pavla ve Feldafingu.

•••

Výlety z Possenhofenu:
Andechs

Častokrát se císařovna vydala z Possenhofenu na výlet do kláštera Andechs nedaleko sousedního Ammerského jezera (Ammersee). Nezřídka vyrazila pouze v doprovodu jednoho sluhy na toto poutní místo pěšky. Byla zdatnou turistkou. Jejím mnohakilometrovým pochodům ostrým tempem přezdívaly vyčerpané dvorní dámy „vycházkové běhy“. Bez problémů ušla i trasu z Mnichova do Possenhofenu, jak o tom svědčí deníkový záznam její dcery Marie Valerie ze 7. června 1883.

Do kláštera Andechs zavítala Sisi mnohokrát.

Ať už císařovna vyrazila pěšky, nebo si vyjela do Andechs na koni, zastavovala se cestou obvykle v hostinci Kerschlach. Oblíbeným místem Sisiných procházek a vyjížděk byla také vyhlídka Ilkahöhe. Při svých výletech se nenechala se odradit ani vydatným deštěm, např. 14. června 1884 dorazila do Andechs na koni úplně promočená za šílené bouřky (jak o tom vypovídá deníkový záznam její dcery).

Alžběta věnovala klášteru Andechs votivní svíčku, resp. udělila roku 1861 během svého pobytu na Korfu (v době, kdy se cítila být vážně nemocná) pokyn, aby byla restaurována votivní svíčka arcidómu rakouského z roku 1719, která byla posléze na Vánoce 1861 vystavena pod jejím jménem. Později pak věnovala klášteru ještě jednu votivní svíčku. Klášter obsahuje jednu z největších sbírek votivních svíček na světě. Dne 30. června 1886 požádala císařovna o konání slavnostní bohoslužby za tragicky zesnulého krále Ludvíka II. Bavorského, jíž se zúčastnila spolu se svou nejmladší dcerou Marií Valerií. Andechs navštívila s Marií Valerií a se svou sestrou Matyldou, hraběnkou Trani, ještě 11. června 1889 po smrti svého syna, korunního prince Rudolfa.

Klášter uchovává mešní roucho vyrobené ze svatebních šatů císařovny (mimochodem jako relikvii opatruje i přepracované svatební šaty svaté Alžběty). Sisiny svatební šaty byly po svatbě uchovávány v Possenhofenu. Ku příležitosti stříbrné svatby císařského páru je nechala Alžběta převézt do Vídně a upravit podle soudobé módy, aby si je mohla obléknout na slavnosti. Mnohem později byly šaty rozebrány na zlaté a stříbrné nitky a na krajky. Část byla darována klášteru Andechs, stříbrné krajky z šatů byly věnovány bazilice Matky Boží Bolestné v Maria Taferl nedaleko Melku v Rakousku, kde byly zakomponovány do liturgického pláště pro nešpory (tzv. Vespermantel neboli pluviál), a část materiálu z šatů byla údajně předána Matyášově chrámu v Budapešti, kde mělo být zlatými nitkami protkáno mešní roucho.

•••

Zámek Garatshausen:
na návštěvě u bratra Ludvíka

Při svých návštěvách bavorské rodiny pobývala Sisi v létě roku 1868 i v létě roku 1869 na zámku Garatshausen na břehu Starnberského jezera, nedaleko Possenhofenu, na pozvání svého bratra Ludvíka (přezdívaného Louis), kterému v tu dobu zámek patřil. V srpnu 1868 dorazila se svou teprve tříměsíční dcerou Marií Valerií a početným doprovodem. Zde měla najít klid, pohodlí a dostatečné zázemí.

Ludovika napsala před Sisiným avizovaným příjezdem svému důvěrníkovi, baronu Karlu Friedrichu Wulffenovi, z Possenhofenu následující řádky: „9. srpna přijede Sisi se svou nejmenší do Garatshausenu, Louis jede na delší dobu do [lázní] Kreuth a přenechá Sisi celý svůj dům, zámek a vedlejší budovu. Císař ji bude následovat, hned jakmile bude moci, a Sisi píše, že doufá, že si [císař] tentokrát bude moci užít řádnou dovolenou. [Sisi] si přiveze s sebou svou kuchyni (myšleno kuchaře, pozn. autorky) a doufejme i své koně, Louis jí psal, že toto je nezbytné, aby si mohla pobyt užít, a s naší stájí nesmí počítat.“ (Dopis vévodkyně Ludoviky Karlu Friedrichu Wulffenovi, 26. 7. 1868, pozůstalost Richarda Sexau, BSB Ana 346.B.I.5e.).

Zámek získal Ludvík teprve nedávno, v květnu roku 1867. Do té doby patřil jeho otci, vévodovi Maxmiliánovi, který toto panství koupil spolu s panstvím Possenhofen v dražbě v říjnu roku 1834. Zámek, vybudovaný v první polovině 16. století mnichovským patricijem Kasparem Weilerem, byl ještě začátkem šedesátých let 19. století v dezolátním stavu. Max kupoval panství Garatshausen hlavně kvůli pozemkům a lesům a na rekonstrukci zámku mu chyběly prostředky. Také jej nehodlal využívat ke svému bydlení. Na své letní pobyty měl dostatek jiných sídel.

Zámek Garatshausen je nyní v majetku Thurn-Taxisů.

Tuto čtyřbokou, zdmi obehnanou stavbu se čtyřmi mohutnými věžemi obýval, dokud Garatshausen patřil ještě Maxovi, starý zámecký kaplan z Possenhofenu, Monsignore Cavaliere Giuseppe de Maffei. Jak popisovaly noviny Neues bayerisches Volksblatt z 24. 8. 1868: „[…] dlouho byl zámek pustý a prázdný a jen starý duchovní, jistý hrabě Maffei, vydavatel známé italské gramatiky, zde našel své klášterní ubytování. Teprve před dvěma lety (správně má být napsáno – podle kupní smlouvy – před rokem, pozn. autorky) koupil [zámek] [nej]starší syn vévody Maxe, vévoda Ludvík.

Za tohoto nového pána zámek i zahrada rychle změnily podobu a je opravdu báječné, když člověk vidí, jak se ruina a zpustlá krajina jako mávnutím kouzelného proutku proměnila v jedno z nejpůvabnějších míst, kde může člověk zapomenout na letní parna i na námahu života. Všude kolem vonné zahrady, stinná zákoutí, tichá místa ovívaná všudypřítomným vlahým větříkem od jezera a k tomu zámek se svými středověkými věžičkami a okolní stavby, tiché, přátelské a zvoucí k návštěvě, opravdové panské sídlo. Sotva půl hodiny odtud vzdálený leží Possenhofen, místo letních pobytů vévodské rodiny a oblíbené místo jejího Veličenstva císařovny. Naproti němu, rozdělený […] jezerem, se rozkládá […] Leoni, kde bydlí bývalá královna Marie Neapolská (Sisina mladší sestra, pozn. autorky), která se touto dobou stáhla do tiché samoty. A tak je vévodská rodina nyní shromážděna téměř v plném počtu na březích Starnberského jezera […].“

Zámecká kaple tvoří spojení mezi starší a novější částí zámku.

Ludvík nechal renovovat stavbu nejen zvenku, ale nechal provést mnichovským stavitelem M. F. Reiffenstuelem také úpravy interiéru. U břehu jezera byl založen park po anglickém vzoru. Zbourána byla stará kaple a na jejím místě vznikla jezerní terasa. Ze středověké zříceniny se tak stala luxusní rezidence hodná císařské návštěvy. Početný doprovod Alžběty (a později též Františka Josefa) se ovšem ani do poměrně prostorného zámku nevešel, a tak byl částečně ubytován u mlynářů a rybářů z vesnice.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Toulky po stopách císařovny Sisi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.