TAJNÁ KŘÍŽOVÁ VÝPRAVA

FANTOM Print

2012

Copyright © Ubisoft Entertainment. All Rights Reserved.

Assassin’s Creed, Ubisoft, Ubi.com and the Ubisoft logo

are trademarks of Ubisoft Entertainment in the U.S. and/or

other countries.

First published in Great Britain in the English language

by Penguin Books Ltd.

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-170-9

ISBN 978-80-7398-519-6 (ePub)

ISBN 978-80-7398-520-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Prolog

Majestátní loď vrzala a sténala; její plachty se vlnily a nadouvaly ve větru. K pevnině to měla několik dní plavby, zařezávala se do moře, mířila k velkému městu na západě a na palubě nesla vzácný náklad: muže – muže, kterého posádka znala jen jako Mistra.

Byl nyní mezi nimi, stál na přídi a z hlavy si shodil kápi, aby cítil mořskou spršku, ochutnával ji a nastavoval tvář větru. Dělal to tak jednou denně. Opustil kajutu, prošel se po palubě a zvolil si místo, odkud nějaký čas hleděl na moře, načež se vrátil zpátky do podpalubí. Někdy stál na přídi, jindy na zádi. A oči vždy upíral na mořské vlny s bílými čepičkami.

Posádka ho pokaždé sledovala. Námořníci se věnovali svým úkolům, pokřikovali jeden na druhého na palubě i v plachtoví a přitom neustále pokukovali po osamocené, zadumané postavě. A uvažovali, co je to za muže. Kdo se to ocitl v jejich středu?

Pokradmu si ho měřili, když poodstoupil od zábradlí a znovu si nasadil kápi. Chvíli stál s hlavou skloněnou a pažemi volně svěšenými u boků a muži ho sledovali. Někteří možná i zbledli, když zamířil zpátky do kajuty a cestou je minul. A když se za ním zavřely dveře, všichni si uvědomili, že tajili dech.

Uvnitř kajuty se asasín vrátil ke stolu, posadil se, z karafy si nalil víno a přitáhl si blíž knihu. Otevřel ji a dal se do čtení.

Část první

1.

19. června 1257

S Maffeem jsme v Masyafu a nějaký čas tu zůstaneme. Tedy dokud nevyřešíme jednu nebo dvě – jak to říct? – nejistoty. Mezitím zůstáváme na příkaz Mistra, Altaira Ibn-La’Aháda. Přestože je frustrující přenechat kontrolu nad vlastním osudem někomu jinému, obzvláště velmistrovi řádu, který se na stará kolena ohání dvojsmysly stejně přesně jako kdysi mečem a dýkou, alespoň já z toho těžím, protože mohu poslouchat jeho příběhy. Maffeo však podobnou výhodu nemá, proto začíná být neklidný. Což je pochopitelné. Masyaf ho unavuje. Nerad šplhá do prudkého svahu, který odděluje pevnost asasínů od vesnice pod kopcem, a horský terén mu taky nijak přitažlivý nepřipadá. Jsem Polo, říká. Po šesti měsících ho dálky volají jako štědře obdařená žena, vemlouvavě, svůdně a neodolatelně. Touží rozvinout plachty a vyplout k novým zemím, obrátit se k Masyafu zády.

Jeho netrpělivost mě dosti obtěžuje a popravdě bych se bez ní obešel. Altair chystá nějaké prohlášení; cítím to.

Proto jsem dnes řekl: „Maffeo, povím ti příběh.“

Jeho chování. Jsme vůbec příbuzní? Začínám o tom pochybovat. Protože místo aby mé oznámení přijal s nadšením, které si zasloužilo, mohl bych přísahat, že jsem ho slyšel povzdychnout si (ale snad bych ho neměl odsuzovat: možná mu prostě na horkém slunci došel dech), načež se na mě podrážděně obořil: „Než začneš, Niccolò, mohl bys mi říct, o čem to bude?“ No uznejte.

Přesto: „To je velmi dobrá otázka, bratře,“ řekl jsem, a zatímco jsme šplhali vzhůru do obávaného svahu, zvažoval jsem odpověď. Nad námi se temně tyčila citadela, jako by byla vytesaná z vápence samotného skaliska. Rozhodl jsem se, že mu příběh povím v odpovídajícím prostředí, a neexistovalo místo výstižnější než pevnost Masyaf. Byl to impozantní hrad s mnoha věžemi obklopený třpytivými řekami, který dohlížel na rušnou vesnici pod sebou, na hlavní osadu v údolí Orontes. Oázu míru. Ráj.

„Řekl bych, že je o vědění,“ řekl jsem nakonec. „Assasseen, jak víš, znamená v arabštině „strážce“ – asasíni jsou strážci tajemství, vědomostí, takže ano…“ Bezpochyby jsem působil velmi samolibě. „Jde tu o vědění.“

„Pak se obávám, že mám schůzku.“

„Ach?“

„Přestávku ve studiu bych uvítal, Niccolò. Po přídavku ale netoužím.“

Zakřenil jsem se. „Určitě by sis rád poslechl, co mi vyprávěl Mistr.“

„To záleží. Ve tvém podání to zrovna dobrodružně nezní. Víš, jak vždycky říkáš, že mám z tvých příběhů rád jen ty krvavé?“

„Ano.“

Maffeo se pousmál. „No, máš pravdu.“

„Dostane se i na ně. Přece jen se jedná o zážitky velkého Altaira Ibn-La’Aháda. O jeho životní příběh, bratře. Věř mi, nevedl nudný život a určitě tě potěší, že se podílel i na mnohém krveprolití.“

V tu dobu už jsme vstoupili strážní věží do vnější části pevnosti. Prošli jsme průchodem a strážnicí a začali znovu stoupat vzhůru, jak jsme mířili k vnitřnímu hradu. Před námi stála věž, ve které měl komnaty Altair. Celé týdny jsem ho tam navštěvoval a nekonečné hodiny uchváceně poslouchal, zatímco on seděl v křesle s vysokým opěradlem, lokty se opíral o područky a s rukama sepjatýma mi vyprávěl příběhy. Jeho staré oči přitom byly pod kápí sotva vidět. Postupně jsem si uvědomil, že mi je vypráví z určitého důvodu. Že si mě z nějakého zatím nepochopitelného důvodů vybral, abych je slyšel.

Když mi Altair zrovna nic nevyprávěl, zadumaně se nořil do knih a vzpomínek nebo dlouhé hodiny zíral z okna věže. Bude tam i teď, pomyslel jsem si, zahákl palec pod pásek čapky, postrčil si ji dozadu a zastínil si oči, ale neviděl jsem nic než sluncem vybělený kámen.

„Máme u něj audienci?“ vytrhl mě Maffeo ze zamyšlení.

„Ne, dnes ne,“ odpověděl jsem a ukázal na věž po naší pravici. „Míříme tam…“

Maffeo se zamračil. Obranná věž patřila k nejvyšším v citadele a dalo se na ni vylézt po řadě žebříků, které vyvolávaly závrať a vypadaly, jako by nutně potřebovaly opravit. Ale já trval na svém, zastrčil si tuniku za opasek a zavedl Maffea do prvního patra, pak do druhého a nakonec až na vrchol. Odtamtud jsme se rozhlédli po krajině. Po mílích a mílích kopcovitého terénu. Po řekách připomínajících žíly. Po shlucích obydlí. Zadívali jsme se na Masyaf: na pevnost, na domy a tržiště v rozlehlé osadě dole, na dřevěnou palisádu vnějšího opevnění a na konírnu.

„Jak vysoko jsme?“ zeptal se Maffeo a trochu zezelenal, bezpochyby cítil, jak se do nás opírá vítr, a země se najednou zdála hodně, hodně daleko.

„Přes dvě stě padesát stop,“ odvětil jsem. „Dost vysoko na to, aby asasíni byli za hranicí dostřelu lučištníků – a přesto mohli nepřátele dole pod sebou zasypávat šípy a jinými věcmi.“

Ukázal jsem mu otvory v podlaze okolo. „Tudy se dá vrhat dolů kamení nebo vylívat na nepřítele olej s pomocí tohohle…“ Do volného prostoru trčely dřevěné plošiny a my se teď k jedné přesunuli, chytili se podpěr po stranách a vyklonili se ven, abychom viděli dolů. Pod námi spadala věž přímo k okraji útesu. Pod ním se třpytila řeka.

Maffeovi vyprchala z tváře krev a couvl zpátky do bezpečí věže. Zasmál jsem se a udělal to samé (a v duchu jsem byl rád, protože se mi taky trochu točila hlava a zvedal žaludek).

„Proč jsi mě sem přivedl?“ zeptal se Maffeo.

„Tady začíná můj příběh,“ řekl jsem. „Ve více ohledech. Protože právě odsud hlídka poprvé spatřila nájezdníky.“

„Nájezdníky?“

„Ano. Saladinovu armádu. Oblehl Masyaf, aby zničil asasíny. Před osmdesáti lety, za jednoho jasného srpnového dne, velmi podobného tomu, jaký máme dnes…“

2.

Nejdřív hlídka spatřila ptáky.

Armáda na pochodu lákala mrchožrouty. Především ty okřídlené, kteří se snášeli dolů z nebe na zbytky, co po sobě nechávala: jídlo, odpadky a mršiny, koňské i lidské. Potom uviděli prach. A pak se na obzoru objevila velká, tmavá skvrna, která se pomalu plazila vpřed a přelévala se přes všechno na dohled. Armáda okupuje, narušuje a ničí krajinu; je to obrovská, hladová bestie, která požírá všechno, co se jí postaví do cesty, a ve většině případů – čehož si byl Saláh Al’dín dobře vědom – stačí pouhý pohled na ni, aby se nepřítel vzdal.

Tentokrát ale ne. Ne když jeho nepřáteli byli asasíni.

Na tažení saracénský vůdce shromáždil skromné vojsko o síle deseti tisíc pěšáků, jezdců a stoupenců. Plánoval asasíny rozdrtit, protože už se ho dvakrát pokusili zabít a potřetí určitě neselžou. Měl v úmyslu bojovat před jejich vlastním prahem, proto přitáhl s armádou do hor An-Nusayriyah a k devíti citadelám, které tam asasíni postavili.

Do Masyafu dorazily zprávy o tom, že Saláh Al’dínovi muži plení zemi, ale žádná z pevností zatím nepadla. Saláh Al’dín táhl k Masyafu, protože byl odhodlán dobýt ho a získat hlavu vůdce asasínů, Al Mualíma.

Saláh Al’dín byl považován za umírněného a spravedlivého vůdce, ale asasíni ho stejně tak rozčilovali, jako se jich bál. Podle všech hlášení mu strýc Šiháb al-Dín radil, aby jim nabídl příměří. Tvrdil, že bude lepší mít asasíny na své straně než proti sobě. Ale pomstychtivý sultán odmítal změnit názor, a proto se armáda jednoho jasného srpnového dne roku 1176 plazila k Masyafu a hlídka v obranné věži citadely spatřila hejna ptáků, velká oblaka prachu a černou skvrnu na obzoru. Zvedla roh k ústům a zadula na poplach.

Vesničané sebrali zásoby, přesunuli se do bezpečí citadely a zaplnili nádvoří, ve tvářích měli strach, ale mnozí si rozložili stánky a znovu se pustili do obchodování. Asasíni mezitím opevnili hrad a připravili se na válečný střet. Sledovali, jak se skvrna roztahuje po krásné zelené krajině, jak velká bestie požírá zemi a okupuje obzor.

Slyšeli rohy a bubny a činely. A brzy rozeznali i jednotlivé postavy, jak se vylouply z horkého oparu: viděli jich tisíce. Pěšáky: vojáky s kopími, oštěpy i luky, Armény, Núbijce a Araby. Viděli jezdectvo: Araby, Turky a Mameluky ozbrojené šavlemi, palcáty, dřevci a dlouhými meči, z nichž někteří na sobě měli kroužkové brnění, jiní koženou zbroj. Vzadu viděli nosítka se šlechtičnami, svaté muže a neuspořádaný doprovod: rodiny, děti a otroky. Dívali se, jak se nájezdníci přiblížili k vnějšímu opevnění, zapálili ho a stáje taky, a rohy pořád troubily, činely řinčely. Uvnitř citadely se ženy z osady daly do pláče. Očekávaly, že jako další padnou ohni za oběť jejich domy. Ale budovy zůstaly nedotčené. Armáda se zastavila v osadě a hradu věnovala jen malou pozornost – aspoň to tak vypadalo.

Neposlali do citadely žádné poselstvo, žádnou zprávu; prostě se utábořili. Většina jejich stanů byla černá, ale uprostřed tábora se nacházel shluk větších, ve kterých se ubytoval sultán Saláh Al’dín s nejbližšími generály. Třepotaly se u nich vyšívané vlajky, stanové kůly zakončovala pozlacená granátová jablka a střechy tvořilo barevné hedvábí.

V citadele zatím asasíni rozebírali taktiku. Pokusí se Saláh Al’dín citadelu dobýt, nebo je vyhladoví? Když padla noc, dostalo se jim odpovědi. Dole pod kopcem začala armáda stavět obléhací stroje. Ohně hořely dlouho do noci. Řezání a bušení kladiv se nesly k uším těch, kdo obsadili hradby, a pronikly i do Mistrovy věže, kam Al Mualím svolal schůzku mistrů asasínů.

„Vydal se k nám sám Saláh Al’dín,“ řekl Fahím al-Sajf, mistr asasín. „Tuto příležitost si nemůžeme nechat ujít.“

Al Mualím se zamyslel. Zadíval se ven z okna a uvažoval o barevném stanu, ve kterém Saláh Al’dín právě plánoval jeho pád – a konec asasínů. Uvažoval o sultánově velké armádě a o tom, jak pustoší krajinu. O tom, že by sultán mohl shromáždit ještě větší armádu, kdyby jeho současné tažení neuspělo.

Věděl, že Saláh Al’dín má moc, jaké se nic nevyrovná. Ale asasíni byli lstiví.

„Když Saláh Al’dín zemře, saracénské armády se rozpadnou,“ řekl Fahím.

Ale Al Mualím vrtěl hlavou. „To si nemyslím. Jeho místo zaujme Šiháb al-Dín.“

„Není ani z poloviny takový vůdce jako Saláh Al’dín.“

„Proto by nedokázal odrazit křesťany,“ opáčil Al Mualím ostře. Fahímovy jestřábí způsoby ho někdy unavovaly. „Chceme se jim vydat na milost? Chceme se stát jejich bezděčnými spojenci proti sultánovi? Jsme asasíni, Fahíme. Naše cíle jsou jen naše vlastní. Nepatříme nikomu.“

V místnosti provoněné kadidlem se rozhostilo ticho.

„Saláh Al’dín se k nám chová stejně ostražitě jako my k němu,“ řekl Al Mualím po zralé úvaze. „Měli bychom se postarat, aby byl ještě ostražitější.“

Následující ráno vytlačili Saracéni nahoru do svahu beranidlo a obléhací věž, a zatímco lučištníci tureckého jezdectva projížděli kolem a zasypávali citadelu šípy, napadli obléhacími stroji vnější hradby. Asasíni je ostřelovali šípy a z obranných věží na ně vrhali kamení a vylévali olej. Do bitvy se zapojili i osadníci, házeli po nepřátelích z hradeb kameny a hasili ohně, zatímco u hlavní brány prováděli odvážní asasíni krátké výpady a bojovali s pěchotou, která se je snažila podpálit. Na konci dne byla na obou stranách spousta mrtvých. Saracéni se stáhli dolů pod kopec, zažehli na noc ohně a pustili se do oprav obléhacích strojů a do stavby nových.

Tu noc se v táboře rozpoutala velká mela a ráno byl pestrobarevný stan velkého Saláh Al’dína stržen a samotný sultán odtáhl s malou jednotkou osobních strážců.

Krátce poté se nahoru na kopec vydal jeho strýc Šiháb, aby si promluvil s Mistrem asasínů.

3.

„Jeho Veličenstvo Saláh Al’dín obdržel vaši zprávu a laskavě vám za ni děkuje,“ zvolal vyslanec. „Je zaměstnán jinde, a musel proto odjet, ale zanechal instrukce pro Jeho Excelenci Šihába al-Dína, aby zahájil jednání.“

Vyslanec stál vedle Šihábova hřebce a s rukou u úst volal na Mistra a jeho generály, kteří se shromáždili na obranné věži.

Nahoru na kopec vystoupal malý oddíl, který tvořily asi dvě stovky mužů a nosítka, jež na zem postavili Núbijci. Šiháb, který zůstal v sedle, si s sebou vzal jen jednoho osobního strážce. Na tváři měl klidný výraz, jako by si nedělal velké starosti s tím, jak jednání dopadne. Na sobě měl široké bílé kalhoty, vestu a zkroucenou červenou šerpu. Velký, oslnivě bílý turban mu zdobil třpytivý drahokam. Al Mualíma, který na něj shlížel z věže, napadlo, že drahokam má určitě nějaké slavné jméno. Určitě se mu říkalo Hvězda něčeho nebo Růže něčeho. Saracéni rádi pojmenovávali své cetky.

„Prosím, začněte,“ křikl Al Mualím a v duchu si říkal: Je zaměstnán jinde. S úsměvem si vzpomněl na to, jak ho před několika hodinami navštívil v komnatě jeden z asasínů, probudil ho a požádal, aby se dostavil do trůnní komnaty.

„Umare, vítej,“ řekl Al Mualím a přitáhl si šat blíže k tělu, protože cítil ranní chlad v kostech.

„Mistře,“ odpověděl Umar tiše a s hlavou skloněnou.

„Přišel jsi mi říct, jak dopadl tvůj úkol?“ zeptal se Al Mualím. Rozsvítil olejovou lampu na řetězu, našel křeslo a posadil se do něj. Po podlaze poletovaly stíny.

Umar kývl. Al Mualím si všiml, že na rukávu má krev.

„Byly informace našeho člověka správné?“

„Ano, Mistře. Vnikl jsem do jejich tábora a zjistil, že okázalý stan byl návnada, přesně jak nám řekli. Saláh Al’dín přespával nedaleko, v mnohem méně nápadném stanu.“

Al Mualím se usmál. „Výtečně, výtečně. A jak jsi ho poznal?“

„Střežili ho, přesně jak špeh říkal, a kolem rozsypali křídu a škváru, aby slyšeli moje kroky.“

„Ale neslyšeli?“

„Ne, Mistře, podařilo se mi vejít do sultánova stanu a nechat na místě pírko, jak jste poručil.“

„A dopis?“

„Připíchl jsem ho dýkou k jeho slamníku.“

„A pak?“

„Vyplížil jsem se ze stanu…“

„A?“

Asasín se odmlčel.

„Sultán se vzbudil a vyhlásil poplach. Sotva jsem unikl smrti.“

Al Mualím ukázal na Umarův zakrvácený rukáv. „A tohle?“

„Musel jsem někomu podříznout krk, Mistře.“

„Strážci?“ zeptal se Al Mualím s nadějí.

Umar smutně zavrtěl hlavou. „Měl na sobě turban a vestu šlechtice.“

Al Mualím zavřel unaveně, truchlivě oči. „Neměl jsi na vybranou?“

„Jednal jsem zbrkle, Mistře.“

„Ale jinak jsi úspěšně splnil úkol?“

„Ano, Mistře.“

„Tak uvidíme, co se stane,“ řekl.

Stalo se to, že Saláh Al’dín odcestoval a navštívil je Šiháb. Al Mualím stál vzpřímeně na věži a dovolil si uvěřit, že asasíni zvítězili. Že plán fungoval. Jejich vzkaz sultána varoval, že má zanechat tažení proti asasínům, jinak mu dýku příště nezabodnou do matrace, nýbrž do genitálií. Už jen tím, že mu vzkaz zanechali, panovníkovi dokázali, jak zranitelný ve skutečnosti je; že je mu velká armáda k ničemu, když jediný asasín dokázal přelstít všechny návnady a strážce a lehce vklouznout do jeho stanu, zatímco spal.

A možná měl Saláh Al’dín své genitálie příliš rád, než aby riskoval jejich ztrátu kvůli dlouhé a nákladné válce proti nepříteli, jehož zájmy se jen vzácně křížily s jeho. A tak odtáhl.

„Jeho Veličenstvo Saláh Al’dín přijímá vaši nabídku míru,“ řekl vyslanec.

Na věži si Al Mualím vyměnil pobavený pohled s Umarem vedle sebe. O kousek dál stál Fahím. Ústa měl pevně stažená.

„Dává nám slovo, že naše sekta může i nadále konat bez dalšího nepřátelství nebo zásahů z jeho strany?“ zeptal se Al Mualím.

„Pokud to naše zájmy dovolí, máte ho mít.“

„Pak přijímáme nabídku Jeho Veličenstva,“ zavolal Al Mualím potěšeně. „Můžete s muži odtáhnout z Masyafu. A kdybyste byli tak hodní a opravili nám hradby, než odejdete.“

Šiháb ostře vzhlédl a i z velké výšky Al Mualím viděl, jak mu očima probleskl vztek. Šiháb se sklonil z hřebce k vyslanci a promluvil na něj. Vyslanec poslouchal, kývl, pak si přiložil ruku k ústům a znovu zavolal na muže na věži.

„Při předávání vzkazu byl zabit jeden z věrných generálů Saláh Al’dína. Jeho Veličenstvo si žádá náhradu. Hlavu viníka.“

Al Mualímovi zmizel úsměv z tváře. Umar po jeho boku ztuhnul.

Rozhostilo se ticho. Bylo slyšet jen frkání koní. Zpěv ptáků. Všichni čekali na Al Mualímovu odpověď.

„Můžete sultánovi říct, že jeho požadavek odmítám.“

Šiháb pokrčil rameny. Sklonil se a promluvil k vyslanci, který následně oslovil Al Mualíma.

„Jeho Excelence si přeje informovat vás o tom, že pokud žádosti nevyhovíte, zůstane naše armáda v Masyafu, a naše trpělivost je větší než vaše zásoby. Chcete, aby mírová dohoda padla? Dovolíte, aby vesničané a vaši muži umřeli hlady? Kvůli hlavě jednoho asasína? Jeho Excelence doufá, že ne.“

„Půjdu,“ zasyčel Umar. „Udělal jsem chybu. Je jen správné, abych za ni zaplatil.“

Al Mualím ho ignoroval. „Neobětuji život jednoho ze svých mužů,“ zavolal na vyslance.

„Pak Jeho Excelence lituje vašeho rozhodnutí a žádá, abyste byl svědkem jisté záležitosti, která si žádá rozřešení. Objevili jsme v našem táboře zvěda a musí být popraven.“

Al Mualímovi se zadrhl dech v hrdle, když Saracéni vyvlekli z nosítek asasínského špeha. Následně přinesli popravčí špalek, který dva Núbijci postavili na zem před Šihábova hřebce.

Zvěd se jmenoval Ahmed. Byl zbit. Hlava – potlučená, zhmožděná a zakrvácená – mu chabě visela, když ho vlekli na kolenou ke špalku a položili ho na něj krkem nahoru. Vpřed vykročil kat, Turek s lesklou šavlí, kterou opřel hrotem o zem a ruce složil na drahokamy posázený jílec. Dva Núbijci drželi Ahmeda za paže; tiše zasténal a jeho sten se donesl až k šokovaným asasínům na věži. „Pokud váš muž zaujme jeho místo, ušetříme ho a uznáme mírovou smlouvu,“ zavolal vyslanec. „Pokud ne, zemře, zahájíme obléhání a vaši lidé vyhladoví.“

Šiháb zvedl hlavu a křikl: „Chceš si to vzít na svědomí, Umare Ibn-La’Aháde?“

Asasíni zalapali po dechu. Ahmed promluvil. Samozřejmě při mučení. Ale promluvil.

Al Mualímovi poklesla ramena.

Umar byl pevně rozhodnutý. „Nechte mě jít,“ naléhal na Al Mualíma. „Mistře, prosím.“

Pod nimi se kat doširoka rozkročil. Oběma rukama zvedl šavli nad hlavu. Ahmed chabě škubal za ruce, které ho držely. Krk měl napnutý, nabídnutý čepeli. Až na jeho sténání panovalo na skále ticho.

„Poslední šance, asasíne,“ zavolal Šiháb.

Čepel se zaleskla.

„Mistře,“ prosil Umar, „nechte mě jít.“

Al Mualím kývl.

„Dost!“ křikl Umar. Přesunul se na plošinu na věži a zavolal na Šihába. „Já jsem Umar Ibn-La’Ahád. Popravit byste měli mě.“

Řady Saracénů se vzrušeně zavlnily. Šiháb se usmál a kývl. Pokynul katovi. Ten ustoupil a znovu opřel šavli o zem. „Dobrá,“ řekl Umarovi. „Pojď a zaujmi místo na špalku.“

Umar se otočil k Al Mualímovi, který zvedl hlavu a upřel na něj zarudlé oči.

„Mistře,“ řekl Umar. „Mám poslední prosbu. Postarejte se o Altaira. Vezměte ho do učení.“

Al Mualím kývl. „Jistě, Umare,“ řekl. „Jistě.“

V citadele zavládlo ticho, když Umar sešplhal po žebřících dolů z věže, prošel strážní věží, zamířil dolů ze svahu a následně pod klenbou k hlavní bráně. Hlídka u branky vykročila a otevřela ji, a on se sklonil, aby jí prošel.

Za ním se ozval výkřik: „Otče.“ Zvuk běžících nohou.

Zastavil se.

„Otče.“

Slyšel úzkost v synově hlase. Zavřel pevně oči, aby potlačil slzy, a vyšel ven. Hlídka za ním zavřela.

Ahmeda sundali z popravčího špalku a Umar se ho pokusil uklidnit pohledem, ale Ahmed mu odmítl pohlédnout do očí, když ho vlekli k brance a hodili ho na zem. Branka se otevřela, asasíni ho vtáhli dovnitř a zase ji zavřeli. Umara se chopily paže. Odtáhly ho ke špalku a položily ho na něj jako předtím Ahmeda. Nastavil krk a sledoval, jak se nad ním vztyčil kat. Nad ním se klenulo nebe.

„Otče,“ dolehlo k němu z citadely, když lesklé ostří seklo dolů.

* * *

O několik dní později opustil Ahmed pod rouškou tmy pevnost. Když bylo následující ráno jeho zmizení odhaleno, někteří se divili, jak mohl opustit syna – chlapcova matka zemřela před dvěma lety na horečku – zatímco jiní tvrdili, že nedokázal unést hanbu, proto odešel.

Pravda ale byla úplně jiná.

4.

20. června 1257

To ráno mě probudil Maffeo, když mi zatřásl ramenem – a musím dodat, že nijak jemně. Za jeho naléhavostí však stál zájem o můj příběh. Alespoň za to bych měl být vděčný.

„Tak?“ řekl.

„Tak co?“ Pokud jsem působil ospale, bylo to tím, že jsem ospalý byl.

„Co se stalo s Ahmedem?“

„To jsem zjistil později, bratře.“

„Tak mi to pověz.“

Zvedl jsem se na posteli do sedu a zvážil to. „Myslím, že bude lepší, když ti příběh povím tak, jak byl vyprávěn mně,“ řekl jsem nakonec. „Altair možná stárne, ale je báječný vypravěč. Myslím, že se budu držet jeho verze. A to, co jsem ti pověděl včera, jsem se víceméně dozvěděl při našem prvním setkání. Stalo se to, když mu bylo sotva jedenáct.“

„Pro dítě to muselo být traumatické,“ podotkl Maffeo. „Co se stalo s jeho matkou?“

„Zemřela při porodu.“

„Altair v jedenácti osiřel?“

„Ano.“

„Co se s ním stalo?“

„No, víš, co se stalo. Vysedává ve věži a…“

„Ne, myslím, co se s ním stalo pak?“

„To bude muset taky počkat, bratře. Při našem dalším setkání se Altair posunul ve vyprávění o patnáct let dopředu, do dne, kdy se plížil tmavými, vlhkými katakombami pod Jeruzalémem…“

* * *

Psal se rok 1191 a Saláh Al’dín dobyl se Saracény před třemi lety Jeruzalém. Křesťané skřípali zuby, nespokojeně dupali a vynutili si na lidech velké daně, aby měli z čeho zaplatit třetí křížovou výpravu – muži v kroužkovém brnění opět pochodovali Svatou zemí a obléhali její města.

Anglický král Richard řečený Lví srdce – který byl stejně krutý jako statečný – před nedávnem obsadil Akkon, ale jeho největší touhou bylo dobýt zpět Jeruzalém, svaté místo. A v Jeruzalémě neexistovalo místo posvátnější, než byla Chrámová hora a ruiny Šalamounova chrámu – k nimž se plížili Altair, Malik a Kadár.

Pohybovali se rychle, ale nepozorovaně, tiskli se ke stěnám tunelů a jejich měkké boty sotva narušovaly písek. Altair šel v čele, Malik s Kadárem ho ve vzdálenosti několika kroků následovali, všechny smysly měli naladěné na okolí a srdce jim bušila stále rychleji, jak se blížili k hoře. Katakomby byly staré tisíce let a podle toho taky vypadaly; Altair viděl, jak se z nejistých dřevěných podpěr sype písek a prach, půda byla měkká a písek navlhlý vodou, která neustále odněkud kapala – někde v okolí musel být vodní zdroj. Vzduch prosytil pach síry ze živice v lucernách, které lemovaly stěny tunelu.

Kněze uslyšel jako první Altair. Samozřejmě. Byl velitel, mistr asasín; jeho dovednosti byly lepší, smysly ostřejší. Zastavil se. Dotkl se ucha, zvedl ruku a všichni tři znehybněli jako přízraky. Když se ohlédl, zjistil, že ostatní čekají na povely. Kadárovy oči se nedočkavě leskly; Malikovy byly obezřetné a tvrdé.

Všichni zadrželi dech. Kolem kapala voda a Altair pozorně naslouchal knězovu mumlání.

Falešná křesťanská zbožnost templáře.

Altair schoval ruce za záda a trhl zápěstím, aby uvolnil čepel. Cítil známý tah mechanismu v prstenu, který nosil na malíku. Dobře čepel udržoval, proto při spuštění nevydala téměř žádný zvuk – přesto její uvolnění načasoval podle kapání vody.

Kap… kap… cvak.

Zvedl paže před sebe a čepel na levé ruce se zaleskla v mihotavém světle, žíznivá po krvi.

Altair se přitiskl ke stěně tunelu, nenápadně se plížil vpřed, obešel mírnou zatáčku a uviděl v tunelu klečet kněze. Na sobě měl hábit templářů, což znamenalo, že se v okolí nacházeli další, patrně v ruinách chrámu. Bezpochyby hledali poklad.

Zrychlil se mu tep. Přesně jak si myslel. Skutečnost, že město ovládal Saláh Al’dín, muže červeného kříže nezastavila. I oni měli na hoře nějakou práci. Jakou? To Altair plánoval zjistit, ale napřed…

Napřed se musel postarat o kněze.

Přikrčil se a přesunul se za klečícího muže, který se dál modlil a vůbec si neuvědomoval, že smrt je blízko. Altair přesunul váhu na nohu vpředu, lehce ji pokrčil v koleni, zvedl čepel, stáhl ruku dozadu a připravil se zasadit ránu.

„Počkej!“ zasyčel za ním Malik. „Musí existovat jiný způsob… Nemusí zemřít.“

Altair ho ignoroval. Jedním plynulým pohybem popadl kněze pravou rukou za rameno a levou mu vrazil čepel zezadu do krku, mezi lebku a první obratel páteře, kterou tak přeřízl.

Kněz neměl čas ani vykřiknout: smrt nastala téměř okamžitě. Téměř. Jeho tělo sebou trhlo a napjalo se, ale Altair ho pevně držel a cítil, jak z něj odplývá život, protože mu prst tiskl na krkavici. Tělo se pomalu uvolnilo a Altair ho nechal klesnout na zem, do stále se zvětšující kaluže krve, kterou nasával písek.

Bylo to rychlé a naprosto tiché. Když ale Altair zasunul čepel zpátky na místo, všiml si, že na něj Malik hledí s obviněním v očích. Měl co dělat, aby neohrnul nad jeho slabostí ret. Zato Malikův bratr Kadár se na knězovo tělo díval se směsicí úžasu a úcty.

„Výtečné zabití,“ řekl bez dechu. „Štěstěna provází tvoji čepel.“

„Žádná štěstěna,“ chvástal se Altair, „um. Dívejte se a možná se něco přiučíte.“

Když to říkal, pozorně sledoval Malika a viděl, jak asasínovi zlostně zahořely oči, určitě žárlil na úctu, kterou Kadár cítil k Altairovi.

A opravdu, Malik se obrátil k bratrovi. „Ano. Naučí tě, jak ignorovat všechno, co nás Mistr naučil.“

Altair se znovu ušklíbl. „A co bys udělal ty?“

„Já bych neupoutal pozornost. Nepřipravil bych o život nevinného.“

Altair si povzdychl. „Nezáleží na tom, jak úkol splníme, jen když ho splníme.“

„Ale to není způsob…“ začal Malik.

Altair se na něj upřeně zadíval. „Můj způsob je lepší.“

Dlouho se na sebe mračili. I ve vlhkém, plesnivém, studeném tunelu viděl Altair v Malikových očích drzost a zášť. Věděl, že si na něj bude muset dávat pozor. Zdálo se, že si na prsou hřeje hada.

Ale jestli se Malik toužil Altaira zbavit, očividně se rozhodl, že teď na to není správná chvíle. „Vydám se na průzkum,“ řekl. „Pokus se nás ještě víc neznectít.“

Trest za vzpurnost bude muset počkat, rozhodl se Altair, když Malik zamířil tunelem k chrámu.

Kadár se díval, jak odchází, pak se otočil k Altairovi. „Jaký je náš úkol?“ zeptal se. „Bratr mi odmítl cokoli říct, tvrdil jenom, že mám být pyšný, že mě k němu přizvali.“

Altair se na nadšené štěně zadíval. „Mistr věří, že templáři pod Chrámovou horou něco našli.“

„Poklad?“ rozplýval se Kadár.

„Nevím. Ale Mistr to považuje za důležité, jinak by mě pro tu věc neposlal.“

Kadár kývl a na Altairovo mávnutí se šel připojit k bratrovi, takže Altair zůstal v tunelu sám. Zadíval se přemýšlivě dolů na knězovo tělo, na krvavou svatozář na zemi kolem jeho hlavy. Možná měl Malik pravdu. Existovaly i jiné způsob, jak kněze umlčet – nemusel zemřít. Ale Altair ho zabil, protože…

Protože mohl.

Protože byl Altair Ibn-La’Ahád, syn asasína. Nejlepší v řádu. Mistr asasín.

Vyrazil, dostal se k řadě jam, v jejichž hlubinách se vznášela mlha, lehce vyskočil na trám nad nimi, mrštně přistál a přidřepl jako kočka. Klidně dýchal a užíval si své síly a hbitosti.

Přeskočil na další a ještě na další, až se dostal k místu, kde na něj čekali Malik s Kadárem. Aniž by je vzal na vědomí, proběhl okolo a jeho nohy na zemi sotva šeptaly, sotva narušovaly písek. Před ním se nacházel vysoký žebřík a on po něm bez zpomalení vyšplhal, rychle a tiše, a přibrzdil až u vrcholu, kde se zastavil, poslouchal a větřil.

Velmi pomalu vystrčil hlavu do komnaty, kde, jak tušil, stál na stráži zády k němu muž v oděvu templářů: v punčochách, kroužkové zbroji a s mečem u boku. Altair ho chvíli tiše a nehybně studoval a všiml si jeho postoje, svěšených ramen. Dobře. Byl unavený a nesoustředěný. Umlčet ho bude snadné.

Altair se pomalu vytáhl nad zem, chvíli dřepěl, zklidňoval dech a bedlivě templáře studoval, než se přesunul za něj, narovnal se a zvedl ruce: prsty levé měl pokrčené jako drápy; pravou se připravil natáhnout a umlčet strážce.

Zaútočil, trhl zápěstím a uvolnil čepel, která vystřelila z pochvy ve stejnou chvíli, kdy ji vrazil strážci do páteře, přičemž pravou ruku mu přitiskl na ústa, aby mu zabránil vykřiknout.

Na vteřinu tam stáli v příšerném objetí a Altair cítil na ruce zalechtání posledního tlumeného výkřiku oběti. Nato se strážci podlomila kolena, Altair ho jemně položil na zem a sehnul se, aby mu zavřel oči. Jako hlídka selhal a byl za to krutě potrestán, pomyslel si Altair ponuře, když se narovnal a připojil se k Malikovi a Kadárovi, kteří se plížili pod klenbou, jež byla tak uboze střežena.

Když jí prošli, ocitli se v horní části rozlehlé komnaty a Altair se na chvíli zastavil, protože ho naprosto uchvátila. Před sebou měli ruiny proslulého Šalamounova chrámu, který prý postavil v roce 960 před Kristem král Šalamoun. Pokud se Altair nemýlil, hleděli právě na velesvatyni. Raná písma popisovala svatyni jako místo se stěnami obloženými cedrem zdobeným řezbami cherubů, palem a rozkvetlých květin vykládaných zlatem, nyní však byl chrám jen stínem dávné krásy. Dřevěné obložení, cherubové i zlaté ozdoby dávno zmizeli – Altair netušil kam, ale nepochyboval o tom, že se o to zasloužili templáři. Avšak i přesto, že byla velesvatyně vypleněna, stále budila úctu a Altaira přese všechno naplnil úžas, když ji uviděl.

Jeho dva společníci byli uchváceni ještě víc.

„Támhle, to musí být Archa,“ řekl Malik a ukázal přes komnatu.

„Archa úmluvy,“ vydechl Kadár, když ji spatřil.

Altair se vzpamatoval a pohlédl na společníky, kteří tam stáli jako hloupí kupci oslnění pozlátkem. Archa úmluvy?

„Nebuďte hloupí,“ vyplísnil je. „Nic takového není. Je to jenom legenda.“ Když se ale podíval pozorněji, už si tím tak jistý nebyl. Bedna rozhodně připomínala proslulou Archu. Vypadala přesně tak, jak ji proroci popsali: byla vykládaná zlatem, její víko zdobili cherubové a byla opatřena kruhy, do kterých se vsunovaly tyče, aby se dala přenést. A Altair si uvědomil, že na ní něco je. Měla auru…

Odtrhl od ní oči. Jejich pozornost si žádaly důležitější věci, jako třeba muži, kteří vešli do komnaty pod nimi a jejichž boty křupaly na podlaze, kterou dříve pokrývala jedlová prkna, nyní ji ale tvořil jen holý kámen. Byli to templáři a jejich velitel už štěkal rozkazy.

„Chci, aby byla do svítání venku z brány,“ říkal a bezpochyby měl na mysli Archu. „Čím dřív ji budeme mít ve své moci, tím rychleji se budeme moct zaměřit na šakaly v Masyafu.“

Hovořil s francouzským přízvukem, a když se ocitl na dohled, uviděli jeho výraznou pláštěnku – patřila templářskému velmistrovi.

„Robert ze Sablé,“ řekl Altair. „Je můj.“

Malik se k němu rozzlobeně otočil. „Ne. Dostali jsme za úkol získat poklad a vypořádat se s Robertem, jen když to bude nutné.“

Altair, kterého už Malikův neustálý vzdor omrzel, se k němu otočil. „Stojí mezi námi a pokladem,“ zasyčel rozzlobeně. „Řekl bych, že je to nutné.“

„Máme být nenápadní, Altaire,“ naléhal Malik.

„Chceš říct zbabělí. Ten muž je náš úhlavní nepřítel – a nám se naskytla šance zbavit se ho.“

Malik se ale přel dál: „Porušil jsi už dvě zásady Zákona. Teď se chystáš porušit třetí. Nekompromituj bratrstvo.“

Altair konečně vybuchl: „Jsem tvůj nadřízený – titulem i dovednostmi. Dobře víš, že bys neměl zpochybňovat má rozhodnutí.“ S tím se otočil, rychle sešplhal dolů po žebříku na nižší balkón a pak do přízemí, kde se sebevědomě vydal ke skupině rytířů.

Viděli ho přicházet a otočili se k němu, ruce položili na jílce mečů a zaťali čelisti. Altair věděl, že ho budou sledovat, budou se dívat, jak k nim ladně kráčí s tváří schovanou pod kápí, se šatem a rudou šerpou, které za ním vlály, s mečem u boku a s jílci krátkých mečů za pravým ramenem. Věděl, jaký budou mít strach.

A on na oplátku studoval je a v duchu každého z nich odhadoval: kdo šermoval levicí a kdo pravicí; kdo byl rychlý a kdo nejsilnější, a zvláštní pozornost věnoval jejich vůdci.

Robert ze Sablé z nich byl největší, nejmocnější. Měl vyholenou lebku a do tváře vepsané dlouholeté zkušenosti, z nichž každá přispívala k legendě o rytíři proslulém šermířským umem stejně jako krutostí a nemilosrdností – jedno Altair věděl: ze všech přítomných byl právě Robert nejnebezpečnější; musel se ho zbavit jako prvního.

Slyšel, jak za ním Malik s Kadárem seskočili ze žebříků, a ohlédl se, aby zjistili, jestli se řídí jeho příkladem. Kadár nervózně polykal a Malikovy oči nesouhlasně blýskaly. Templáři se ještě víc napjali, když se objevili další dva asasíni, protože síly byly nyní vyrovnanější. Čtyři obklopili Sabla, všichni zbystřili pozornost a vzduch zhoustl strachem a napětím.

„Zadržte, templáři,“ zvolal Altair, když se k pěti rytířům přiblížil. Obrátil se na Sabla, který tam stál s tenkým úsměvem na rtech a rukama volně svěšenýma u boků. Na rozdíl od svých společníků se nepřipravoval na bitvu, nýbrž byl uvolněný, jako by přítomnost tří asasínů nic neznamenala. Altair byl odhodlaný donutit ho za takovou aroganci zaplatit. „Nejste jediní, kdo tu má práci,“ dodal.

Muži se navzájem měřili. Altair pohnul pravou rukou, jako by se chystal tasit meč u opasku. Chtěl, aby se Sablé soustředil na ni, ve skutečnosti ale přijde smrt zprava. Ano, rozhodl se. Předstírat útok zprava, ale udeřit zleva. Když se zbaví Roberta ze Sablé, ostatní templáři se rozprchnou a asasíni si budou moct odnést poklad. Všichni budou mluvit o Altairově velkém vítězství nad velmistrem templářů. Malik – ten zbabělec – bude muset konečně sklapnout, jeho bratr jím bude nanovo uchvácen a po návratu do Masyafu členové řádu Altaira uctí; Al Mualím mu osobně projeví úctu a Altairův postup na pozici Mistra bude zajištěn.

Altair se zadíval protivníkovi do očí. Neznatelně pohnul levou rukou, aby vyzkoušel mechanismus čepele. Byl připravený.

„A co vlastně chceš?“ zeptal se Sablé s bezstarostným úsměvem.

„Krev,“ řekl Altair prostě a udeřil.

S nelidskou rychlostí na Sabla skočil, zároveň uvolnil čepel, předstíral útok pravou rukou a se smrtící rychlostí kobry udeřil levou.

Ale velmistr templářů byl rychlejší a lstivější, než předpokládal. Zachytil asasína uprostřed útoku a zdánlivě bez námahy ho sevřel tak pevně, že se nedokázal pohnout. Najednou byl – děsivě – bezmocný.

V tu chvíli si Altair uvědomil, že udělal vážnou chybu. Smrtící chybu. Pochopil, že domýšlivý nebyl Sablé, nýbrž on sám. Najednou už se necítil jako mistr asasín. Cítil se jako slabé, nemohoucí dítě. A co hůř, chvástavé dítě.

Vzepřel se, ale zjistil, že se sotva dokáže pohnout, Sablé ho snadno držel. Ucítil bodnutí hanby, když si uvědomil, že Malik s Kadárem vidí jeho ponížení. Sablé mu stiskl pevněji hrdlo a Altair zalapal po dechu, když templář přiblížil svůj obličej k jeho. Na čele mu tepala žíla.

„Nemáš zdání, do čeho strkáš nos, asasíne. Ušetřím tě jenom proto, aby ses mohl vrátit ke svému Mistrovi a předat mu vzkaz: Svatá země je pro něj a jeho lidi ztracena. Měl by utéct, dokud může. Pokud zůstane, všichni zemřete.“

Altair se dusil a dávil, okraje vidění se mu začínaly rozplývat a bojoval s mdlobou. Tu s ním Sablé smýkl tak lehce, jako by byl novorozeně, a odhodil ho na zadní stěnu komnaty. Altair prorazil stařičký kámen a propadl se do předsíně na opačné straně, kde zůstal na okamžik omráčeně ležet a poslouchal, jak se k zemi řítí trámy a obrovské sloupy. Vzhlédl – a uviděl, že cestu zpátky do chrámu má zatarasenou.

Donesl se k němu Sablův výkřik: „Muži. Do zbraně. Zabijte asasíny!“ Vyškrábal se na nohy, vyrazil k hromadě suti a snažil se najít cestu skrz. Pálily ho hanba a bezmoc, když slyšel řev Malika s Kadárem, jejich křik, když umírali. Nakonec svěsil hlavu, otočil se a zamířil ven z chrámu, aby se vydal na cestu zpátky do Masyafu – předat Mistrovi zprávu.

Zprávu o tom, že selhal. Že on, velký Altair, zneuctil jak sebe, tak řád.

Když konečně opustil útroby Chrámové hory, zářilo venku slunce a Jeruzalém kypěl životem. Ale Altair se nikdy necítil víc sám.

5.

Altairova cesta do Masyafu trvala pět vyčerpávajících dní, během nichž měl dost času o svém selhání přemýšlet. K bráně dorazil s těžkým srdcem, byl vpuštěn dovnitř a zamířil do stájí.

Sesedl a konečně cítil, jak se mu stažené svaly uvolnily. Předal koně stájníkovi, pak si zašel ke studni pro vodu, napřed ji jen srkal, pak hltal a nakonec se opláchl a s povděkem si smyl prach z tváře. Pořád se ale cítil po cestě špinavý. Umazaný šat na něm těžce visel a on těšil, až se bude moct umýt ve třpytivých vodách Masyafu, schovaný ve výklenku ve skalní stěně. Jediné, po čem teď toužil, byla samota.

Když procházel okolo osady, vzhlédl – nad stáje a rušný trh, ke klikatým stezkám, které vedly k pevnosti asasínů. Tady řád cvičil a žil pod velením Al Mualíma, jehož komnaty se nacházely uprostřed byzantských věží citadely. Častokrát ho viděli stát u okna věže a zamyšleně hledět ven a Altair si představil, že tam stojí i teď a shlíží dolů na vesnici. Na stejnou vesnici, která v záři slunce kypěla a hlučela životem. Kam se Altair před deseti dny, když mířil s Malikem a Kadárem do Jeruzaléma, plánoval vrátit jako oslavovaný hrdina.

Nikdy – ani v nejtemnějších představách – nepočítal s prohrou, a přesto…

Když procházel prosluněným tržištěm, zavolal na něj nějaký asasín, a Altair se vzchopil, narovnal ramena, zvedl hlavu a snažil se v sobě najít velkého asasína, který opouštěl Masyaf, ne hlupáka, jenž se vracel s prázdnýma rukama.

Byl to Rauf a Altairovo srdce pokleslo ještě víc – pokud to vůbec bylo možné, o čemž vážně pochyboval. Ze všech lidí, kteří ho mohli přijít po návratu uvítat, to musel být zrovna Rauf, který Altaira uctíval jako boha. Vypadalo to, jako by na něj mladší muž čekal a zabíjel čas u ohrazené fontány. Nyní k němu přispěchal s očima dychtivě dokořán a vůbec nevnímal auru selhání, již kolem sebe cítil Altair.

„Altaire – vrátil ses.“ Zářivě se usmíval a radoval se jako štěně, že ho zase vidí.

Altair pomalu kývl. Díval se, jak za Raufem přistoupil k fontáně starší kupec, osvěžil se a pozdravil mladou ženu, která k ní dorazila s vázou zdobenou gazelami. Postavila ji na nízkou zídku kolem fontány, dala se s ním do řeči a vzrušeně gestikulovala. Altair jim záviděl. Záviděl oběma.

„Dobře, že nejsi zraněný,“ pokračoval Rauf. „Úkol jsi určitě splnil, že?“

Altair otázku ignoroval a dál sledoval lidi u fontány. Bylo pro něj těžké pohlédnout Raufovi do očí. „Mistr je ve věži?“ zeptal se nakonec, když odtrhl oči od dvojice.

„Ano, ano.“ Rauf na něj mžoural, jako by se snažil zjistit, co je v nepořádku. „Jako vždycky je zahrabaný v knihách. Určitě už na tebe čeká.“

„Děkuji, bratře.“

A s tím nechal Raufa a klábosící dvojici u fontány, vydal se kolem zakrytých stánků, vozů se senem a lavic přes dláždění, které ustoupilo suché, prašné zemi, jež začala prudce stoupat. Tráva na slunci uschla. Všechny cesty vedly k hradu.

Ještě nikdy na něj jeho stín tak nedolehl. Když šel přes náhorní plošinu, uvědomil si, že zatíná ruce v pěst. U pevnosti ho pozdravily stráže s rukama na jílcích mečů a s bdělým pohledem.

Dostal se k velké klenbě, která vedla ke strážní věži, a srdce mu znovu pokleslo, protože poznal postavu uvnitř: byl to Abbás.

Abbás stál pod pochodní, která zahnala tu trochu tmy pod klenbou. Opíral se o hrubý, tmavý kámen, hlavu měl holou, paže založené na hrudi a u boku meč. Altair se zastavil. Na okamžik se zadívali jeden na druhého, zatímco osadníci procházeli kolem a vůbec nevnímali nepřátelství, které mezi asasíny nanovo vypučelo. Kdysi se nazývali bratry. Ale to už bylo dávno.

Abbás se pomalu, posměšně usmál. „Ach. Konečně se vrací.“ Významně se zadíval za Altairovo rameno. „Kde jsou ostatní? Jel jsi napřed v naději, že se dostaneš zpátky první? Vím, že se nerad dělíš o slávu.“

Altair neodpověděl.

„Mlčení znamená souhlas,“ provokoval Abbás – a dělal to s prohnaností adolescenta.

„Nemáš nic jiného na práci?“ povzdychl si Altair.

„Nesu ti vzkaz od Mistra. Čeká na tebe v knihovně,“ řekl Abbás. Pobídl Altaira. „Raději si pospěš. Určitě už se nemůžeš dočkat, až mu budeš moct olíznout boty.“

„Ještě slovo,“ odsekl Altair, „a podříznu ti krk.“

Abbás odpověděl: „Na to bude spousta času později, bratře.“

Altair se protáhl okolo, prošel nádvořím a cvičištěm a zamířil ke dveřím Al Mualímovy věže. Stráže před ním sklonily hlavu v úctě, jakou si mistr asasín zaslouží, a on jim gesto oplatil, protože věděl, že brzy – jakmile se roznesou zvěsti – bude jejich úcta minulostí.

Ale napřed musel předat strašné zprávy Al Mualímovi, proto se vydal po schodech nahoru k Mistrově komnatě. Byla teplá a vzduch jako obvykle těžký sladkou vůní. V kuželech světla, které pronikaly dovnitř velkými okny na opačném konci komnaty, tančil prach. Mistr u nich stál s rukama sepnutýma za zády. Jeho mistr. Jeho učitel. Muž, kterého si vážil víc než kohokoli jiného.

Kterého zklamal.

V koutě komnaty vrkali v kleci tiše poštovní holubi a kolem se v knihách a rukopisech, na policích i v nakloněných, zaprášených stozích, nalézaly tisíce let asasínské literatury a vědění. Byl oblečený v okázalém šatu, dlouhé vlasy mu splývaly na ramena a jako vždy se tvářil přemýšlivě.

„Mistře,“ řekl Altair, aby přerušil dusné ticho. Sklopil hlavu.

Al Mualím se beze slova otočil a přesunul se ke stolu, pod kterým ležely na podlaze hromady svitků. Upřel na Altaira jedno ostré, tvrdé oko. Ústa schovaná v šedobílém vousu neprozrazovala žádné emoce, dokud konečně nepromluvil a nepokynul mu. „Přistup blíž. Pověz mi o svém úkolu. Věřím, že jsi templářský poklad získal…“

Altair cítil, jak mu z čela stéká dolů po tváři pot. „Objevily se jisté problémy, mistře. Robert ze Sablé nebyl sám.“

Al Mualím mávl rukou. „Kdy úkoly běží podle plánu? To naše schopnost přizpůsobit se z nás dělá to, co jsme.“

„Tentokrát to nestačilo.“

Chvíli trvalo, než Al Mualím pochopil. Obešel stůl, a když znovu promluvil, hlas měl ostrý. „Co tím myslíš?“

Altair ze sebe musel slova soukat. „Zklamal jsem vás.“

„Poklad?“

„Je pro nás ztracen.“

Atmosféra v komnatě se změnila. Zdálo se, jako by se napjala a praskala jako něco křehkého. Al Mualím se odmlčel, pak znovu promluvil. „A Robert?“

„Unikl.“

Slovo padlo jako kámen do temnoty.

Al Mualím se přiblížil k Altairovi. Jeho oko plálo vztekem, sotva se ovládal a jeho zuřivost plnila komnatu. „Dal jsem ti – svému nejlepšímu muži – úkol, který byl důležitější než jakýkoli jiný před ním, a ty se vrátíš s omluvami a výmluvami?“

„Já…“

„Mlč.“ Jeho hlas zněl jako prásknutí biče. „Už ani slovo. To jsem nečekal. Budeme muset vyslat další…“

„Přísahám, že ho najdu – půjdu a…“ začal Altair, který si zoufale přál znovu se Sablovi postavit. Tentokrát to dopadne jinak.

Al Mualím se začal rozhlížet, jako by si teprve teď vzpomněl, že Altair neopustil Masyaf sám, že odjel se dvěma společníky. „Kde jsou Malik s Kadárem?“ obořil se na něj.

Altairovi stekla po spánku druhá kapka potu, když odpověděl: „Mrtví.“

„Ne,“ ozvalo se za ním. „Nejsou mrtví.“

Al Mualím s Altairem se otočili a spatřili ducha.

6.

Ve dveřích Mistrovy komnaty stál Malik – vrávorající, zbitá, vyčerpaná, zkrvavená postava. Kdysi bílý šat měl zbrocený krví, hlavně kolem levé paže, která se zdála vážně zraněná, neužitečně mu visela u boku ulepená od sražené, černé krve.

Když vešel do komnaty, zraněné rameno mu pokleslo a lehce kulhal. Ale i když bylo jeho tělo zhmožděné, duch rozhodně ne: oči mu hořely vztekem a nenávistí – nenávistí, kterou obrátil proti Altairovi tak prudce, že Altair měl co dělat, aby se nepřikrčil.

„Aspoň já pořád žiju,“ zavrčel Malik a jeho krví podlité oči přetékaly vztekem, když zíral na Altaira. Mělce, roztřeseně dýchal. Vyceněné zuby měl krvavé.

„A tvůj bratr?“ zeptal se Al Mualím.

Malik zavrtěl hlavou. „Mrtvý.“

Na okamžik sklopil oči k podlaze. Pak s návalem vzteklé energie zvedl hlavu, přimhouřil oči a ukázal třesoucím se prstem na Altaira. „Kvůli tobě,“ zasyčel.

„Robert mě vyhodil z komnaty.“ I samotnému Altairovi připadaly vlastní výmluvy chabé – hlavně jemu samotnému. „Nemohl jsem zpátky. Nemohl jsem nic dělat…“

„Protože jsi neposlechl moje varování,“ zařval Malik chraplavě. „Tohle všechno se vůbec nemuselo stát. A můj bratr… můj bratr mohl být pořád naživu. Tvoje arogance nás dnes málem stála vítězství.“

„Málem?“ zeptal se Al Mualím opatrně.

Malik se uklidnil, kývl a na rtech se mu objevil bledý úsměv – pohlédl na Altaira a pokynul dalšímu asasínovi, který vešel s truhlicí na pozlaceném podnose.

„Uspěl jsem tam, kde váš oblíbenec selhal,“ řekl Malik. Jeho hlas zněl napjatě a byl slabý, ale nic mu nemohlo zkazit okamžik vítězství nad Altairem.

Altair cítil, jak se mu všechno vzdaluje, když asasín postavil podnos na Al Mualímův stůl. Truhlici pokrývaly starobylé runy a něco na ní bylo – nějaká aura. Uvnitř se určitě nacházel poklad. Musel. Poklad, který Altair nedokázal získat.

Al Mualím vytřeštil zdravé oko, které se mu zalesklo. Rozevřel rty a olízl si je. Pohled na truhlici a představa toho, co se ukrývá uvnitř, ho uchvacovaly. Najednou se venku ozval povyk. Řev. Zvuk běžících nohou. Nezaměnitelný břinkot oceli narážející na ocel.

„Vypadá to, že jsem se nevrátil jenom s pokladem,“ poznamenal Malik, když do místnosti vpadl posel, který dočista zapomněl na protokol a bez dechu vykřikl: „Mistře, útočí na nás. Robert ze Sablé oblehl vesnici.“

Al Mualím se vytrhl ze snění a dostal chuť postavit se Sablovi. „Takže chce bojovat, co? Dobrá. Neodmítnu ho. Běžte. Informujte ostatní. Musíme připravit pevnost.“

Nyní obrátil pozornost k Altairovi a oči mu hořely, když řekl: „A co se týká tebe, Altaire, náš rozhovor bude muset počkat. Potřebuji tě ve vesnici. Znič nájezdníky. Vyžeň je z našich domovů.“

„Můžete se spolehnout,“ řekl Altair, který nedokázal potlačit úlevu nad nečekaným zvratem událostí. Útok na vesnici mu byl v jistém ohledu příjemnější než další hanba. V Jeruzalému sám sebe znectil. Nyní dostal šanci to napravit.

Seskočil z podesty před Mistrovou komnatou na hladkou kamennou podlahu a vyrazil z věže. Jak běžel přes cvičiště a ven hlavní branou, přemýšlel, jestli by mu smrt přinesla únik, po kterém toužil. Byla by to dobrá smrt? Hrdá a vznešená?

Stačila by na to, aby ho očistila?

Tasil meč. Zvuky bitvy se nyní nesly z větší blízkosti. Viděl, jak na svahu u paty hradu bojují asasíni s templáři a pod kopcem vesničané pobíhají sem a tam. Na stráních už ležela těla.

A pak najednou sám čelil útoku. Vrhl se na něj templářský rytíř. Altair se stočil, nechal se vést instinkty a zvedl meč, aby se postavil křesťanovi, který na něj rychle a tvrdě dorážel a za hlasitého řinčení oceli bušil širokým mečem do Altairovy čepele. Ale asasín se zapřel, doširoka se rozkročil a zaujal dobrou pozici, takže s ním templářův útok sotva pohnul. Srazil obrovský meč stranou a obrátil jeho tíhu proti templáři. Rytíř totiž na okamžik bezmocně zamával rukou, čehož Altair využil, přistoupil blíž a vrazil muži dýku do břicha.

Templář na něj zaútočil sebevědomě, protože si byl jistý, že bude snadnou kořistí. Jako vesničané, které už zmasakroval. Mýlil se. S ocelí v útrobách kašlal krev a vytřeštil oči bolestí a překvapením, když Altair trhl čepelí nahoru a rozřízl mu trup. Padl k zemi a vnitřnosti mu vyhřezly do prachu.

Altair bojoval zákeřně, vylíval si frustraci údery meče, jako by mohl své zločiny smýt krví nepřátel. S dalším templářem si vyměnil několik úderů, rytíř se snažil vzdorovat, ale Altair na něj zatlačil a muž ihned přešel z útoku do obrany, pak do zoufalé obrany, a i když odrážel rány, zároveň kňoural v očekávání vlastní smrti.

Altair předstíral výpad, otočil se a rozsekl křesťanovi krk, ze kterého vzápětí vystříkla krev a zmáčela mu přední část uniformy, zbarvila ji stejně rudou barvou, jakou měl kříž na jeho hrudi. Muž klesl na kolena a převrátil se, to už se ale na Altaira vrhal další voják a sluneční svit se mu odrážel ve zvednutém meči. Altair ustoupil do strany a zabodl muži ocel hluboko do zad, takže se templářovo tělo na okamžik napjalo a z hrudního plátu mu zůstal trčet hrot Altairovy čepele. Muž otevřel ústa v tichém výkřiku. Altair ho spustil na zem a vytrhl z něj meč.

Napadli ho dva vojáci najednou, možná si mysleli, že Altaira dostanou přesilou. Nepočítali ale s jeho vztekem. Nebojoval s obvyklou chladnou netečností, nýbrž s ohněm v břiše. S ohněm válečníka, kterého nezajímá vlastní bezpečí. Takoví válečníci bývají nejnebezpečnější.

Kolem viděl mrtvoly osadníků, které zmasakrovali útočící templáři, jeho vztek ještě zesílil a údery meče se staly brutálnějšími. Oba vojáci padli jeho čepelí a on je nechal ležet stále se svíjející v prachu. Ale teď se objevovali další a další rytíři, osadníci a asasíni se řítili nahoru do svahu. Altair viděl Abbáse, jak je pobízí k návratu do hradu.

„Napadněte tu pohanskou pevnost,“ vykřikl jeden z rytířů. Běžel nahoru do kopce směrem k Altairovi a sekl mečem po prchající ženě. „Přenesme boj k asasínům…“

Altair vrazil křesťanovi meč do krku a posledním zvukem, který templář vydal, tak bylo zachroptění.

Ale za prchajícími osadníky a asasíny se rojili další a Altair zaváhal a přemýšlel, jestli by se měl vrhnout do posledního boje – jestli by měl zemřít při obraně svých lidí a uniknout z vězení hanby.

Ale ne. Věděl, že ve zbytečné smrti není žádná čest, a tak se připojil k ostatním a dorazil zpátky k pevnosti zrovna ve chvíli, kdy se brány zavíraly. Otočil se a zadíval se na scénu masakru tam venku, na krásu Masyafu pošpiněnou krví vesničanů, vojáků a asasínů.

Podíval se dolů na sebe. Šat měl potřísněný krví templářů, ale sám zraněný nebyl.

„Altaire!“ Do myšlenek se mu zařízl hlas. Zase Rauf. „Pojď.“

Najednou se cítil vyčerpaný. „Kam jdeme?“

„Máme pro naše hosty překvapení. Prostě dělej, co říkám. Brzy pochopíš…“ Rauf ukazoval na hradby. Altair schoval meč a následoval ho po řadě žebříků nahoru na věž, kde se shromáždili vůdci asasínů, a to včetně Al Mualíma. Přistoupil blíž a pohlédl na Mistra, který ho ignoroval a ústa měl stažená. Pak Rauf ukázal na jednu ze tří dřevěných plošin, které trčely do volného prostoru, a požádal ho, aby na ní zaujal místo. Altair mu vyhověl, zhluboka se nadechl a opatrně přistoupil k okraji.

Stál na vrcholu Masyafu a hleděl dolů do údolí. Cítil, jak kolem něj fičí vítr; šat mu vlál a viděl, jak se na teplých poryvech vzduchu vznáší a poletují hejna ptáků. Z výšky ho jímala závrať, ale scéna, kterou měl před sebou, mu brala dech: kopcovitá krajina v pestré zeleni; třpytivé vody řeky; tečky těl na svahu.

A templáři.

Útočící armáda se shromáždila na svahu před strážní věží v blízkosti brány do pevnosti. V jejím čele stál Robert ze Sablé, který nyní vykročil vpřed, vzhlédl k hradbám, na kterých stáli asasíni, a oslovil Al Mualíma.

„Kacíři!“ zařval. „Vrať mi, co jsi ukradl.“

Poklad. Altair si v duchu vybavil truhlici na Al Mualímově stole. Zdálo se mu, že zářila…

„Nemáš na ni žádné právo, Roberte,“ odpověděl Mistr a jeho hlas se rozlehl nad údolím. „Táhni odsud, než budu nucen ještě víc proklestit tvé řady.“

„Hraješ nebezpečnou hru,“ odpověděl Sablé.

„Ujišťuji tě, že to není hra.“

„Budiž,“ řekl.

V hlase měl něco, co se Altairovi vůbec nelíbilo. A opravdu, Sablé se otočil k jednomu ze svých mužů. „Přiveďte rukojmí.“

Přivlekli asasína. Byl svázaný a v ústech měl roubík, svíjel se a vzpíral poutům, jak ho hrubě vlekli před shromáždění. Jeho tlumený křik se nesl vzhůru k plošině, na které stál Altair.

Nato Sablé bez okolků kývl na jednoho z vojáků. Muž chytil asasína za vlasy, zvrátil mu hlavu dozadu a podřízl mu krk, tělo nechal spadnout na trávu.

Přihlížející asasíni zatajili dech.

Sablé přistoupil k tělu, opřel se umírajícímu nohou o záda a založil si paže na hrudi jako vítězný gladiátor. Asasíni si začali znechuceně mumlat, když zavolal na Al Mualíma: „Vaše vesnice je zpustošená a zásoby nejsou neomezené. Jak dlouho bude trvat, než se pevnost zhroutí zevnitř? Jak disciplinovaní budou vaši muži, až vyschnou studny a dojde jídlo?“ Nedokázal v hlase potlačit uštěpačnou radost.

Ale Al Mualímova odpověď byla klidná. „Moji muži se nebojí smrti, Roberte. Vítají ji – i odměnu, kterou s sebou přináší.“

„Dobře,“ zavolal Sablé. „Pak ji mají mít.“

Samozřejmě měl pravdu. Templáři mohli Masyaf oblehnout a zabránit asasínům v tom, aby získali zásoby. Jak dlouho vydrží, než budou natolik oslabení, že Sablé bude moct bezpečně zaútočit? Dva týdny? Měsíc? Altair mohl jen doufat, že ať už měl Al Mualím jakýkoli plán, pomůže jim dostat se z bezvýchodné situace.

Jako by mu Rauf četl myšlenky, pošeptal mu z plošiny nalevo: „Dělej to co já. A neváhej.“

Třetí asasín stál o kus dál. Sablé a jeho muži je neviděli. Altair pohlédl dolů a uviděl kupy sena, strategicky rozmístěné, jako by měly zbrzdit pád. Začínal chápat, co má Rauf v plánu. Seskočí dolů, aniž by si jich templáři všimli. Ale co pak?

Hábit mu vlál kolem nohou. Byl to uklidňující zvuk jako hučení vln nebo šumění deště. Pohlédl dolů a zklidnil dech. Soustředil se. Našel místo ve svém nitru.

Slyšel, jak na sebe Al Mualím se Sablém pokřikují, ale už je neposlouchal, myslel jen na skok, připravoval se na něj. Zavřel oči. Cítil velký klid, mír ve svém nitru.

„Teď,“ řekl Rauf, vrhl se dolů a druhý asasín ho následoval. A pak i Altair.

Skočil.

Čas se zpomalil, když padal s roztaženými pažemi. Byl uvolněný, ladně se nesl vzduchem a věděl, že dosáhl jisté dokonalosti – měl pocit, jako by se oddělil od sebe. Nato dokonale dopadl a kupa sena ztlumila jeho doskok. Rauf taky. Třetí asasín ale takové štěstí neměl a při dopadu si zlomil nohu. Vykřikl a Rauf k němu přiskočil, aby ho umlčel, protože nechtěl, aby je templáři slyšeli: aby lest fungovala, museli si rytíři myslet, že se muži při pádu zabili.

Rauf se otočil k Altairovi. „Zůstanu tady a postarám se o něj. Musíš jít dál bez nás. Ta lana tě dovedou až k pasti. Sklapni ji – sešli smrt na naše nepřátele.“

Jistěže. Teď už Altair chápal. Krátce ho napadlo, jak asasíni dokázali past nalíčit, aniž by o tom věděl. Kolik věcí v bratrstvu mu zůstávalo utajeno? S pomocí lan se mrštně dostal přes rokli, pak zase zpátky a ke skále za strážní věží. Při šplhání se nechal vést instinkty. Rychle a mrštně lezl po strmých skalních stěnách, svaly na pažích mu zpívaly, šplhal výš a výš, až se dostal na vrchol strážní věže. Pod prkny v horním patře našel nastraženou past, připravenou sklapnout: tvořily ji těžké, naolejované klády, naskládané na nakloněné plošině.

Tiše se přesunul k jejímu okraji a zadíval se na řady templářských rytířů. Byly jich tu desítky a stáli k němu zády. Našel lana, která držela past na místě. Tasil meč a poprvé za několik dní se usmál.

7.

Asasíni se později sešli na nádvoří a stále se radovali z vítězství.

Klády se zřítily ze strážní věže a zavalily rytíře dole pod ní. Většinu rozdrtila první vlna, další zasáhla druhá kupa navršená za první. Ještě před několika okamžiky si templáři byli jisti svým triumfem. Vzápětí byla jejich těla rozmačkána, praskaly jim kosti a ve vojsku se rozpoutal zmatek. Robert ze Sablé vydal rozkaz k ústupu a asasíni zatím využili šance a začali je z výšky ostřelovat šípy.

Nyní ale Al Mualím poručil, aby se utišili, a shromáždění asasíni zmlkli, načež pokynul Altairovi, aby se k němu připojil na pódiu před vchodem do věže. V očích měl tvrdý pohled, a když k němu Altair přistoupil, povolal Al Mualím dva strážce, aby zaujali místo po jeho boku.

Oslavy nahradilo ticho. Altair stál k asasínům zády a cítil na sobě jejich pohledy. Teď už věděli, co se stalo v Jeruzalémě; Malik s Abbásem se o to určitě postarali. Altairovo úsilí v bitvě, skutečnost, že to byl on, kdo sklapl past – na ničem z toho teď nezáleželo. Mohl jen doufat, že se nad ním Al Mualím slituje.

„Odvedl jsi dobrou práci, když jsi odsud Roberta vytlačil,“ řekl Mistr s jistou dávkou hrdosti. V Altairovi to vzbudilo naději, že mu bude odpuštěno; že se svými činy vykoupil. „Jeho armáda se rozpadla,“ pokračoval Al Mualím. „Bude trvat dlouho, než se nás zase odváží obtěžovat. Pověz mi, víš, proč jsi uspěl?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Assassin's Creed: Tajná křížová výprava.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.