© Robert Rohál, 2002

© Nakladatelství Petrklíč, 2002

ISBN (tištěné) 978-80-7229-080-0

ISBN (epub) 978-80-7229-444-2

ISBN (mobi) 978-80-7229-445-9

Věnováno Jirkovi V.

Knížky o slavných jsou stále vděčným námětem autorů více či méně známých s různou úrovní vyjádření i autorské etiky.

Příběhy osudů slavných českých žen, pěvkyň, hereček a zpěvaček – jak je vidí a pociťuje Robert Rohál – mají společného jmenovatele. Je to onen pradávný axiom lidského a tvůrčího směřování, kdy úspěch, sláva a věhlas málokdy korespondují se stavem spokojenosti či vnitřní vyrovnanosti tvůrce. Podobnou „nedokonalostí" se vyznačuje poměr mezi „etickou kvalitou" osobnosti a jejím dílem. Tento pociťovaný „stav duševní nouze" a trápení s tím spojené jsou jakoby podmínkou či šémem k tvoření.

Jeden z mála psychologických principů tvořivosti v kumštu platí obecně a ten Robert Rohál postihuje intuitivně přesně. Totiž, že síla a ryzost uměleckého projevu nebývá vždy ekvivalentem psychické integrity a ryzosti charakteru umělce, umělkyně, ale je spíše výrazem touhy a snahy po jeho dosažení. Forma zpracování tématu je sympatická též tím, že se autor vyvaroval laciných a senzacechtivých pohledů do soukromí ženských celebrit a přesto se dá jeho vyprávění číst jedním dechem v hluboké čtenářské empatii, protože oslovuje krajiny našeho srdce.

Zdeněk Hajný

Slovo autora

Dlouho předlouho už přemítám o osudech některých slavných českých umělkyň, které působily v „trysku" minulého století a které ve své oblasti dosáhly vrcholného věhlasu. Často přemýšlím, proč měla ta či ona umělkyně tak skvělý nástup, posléze obdiv a slávu – a přece skončila v bídě a bez zájmu. Jeden případ za všechny je Ema Destinnová. Vlastně od ní se ten můj nápad začal odvíjet. Stačilo navštívit zámeček ve Stráži nad Nežárkou... Myslím, že hodiny jsem „visel" na zamčené bráně, koukal k zámku a litoval, že park je nepřístupný. Tak moc jsem si přál, aby se tam „božská" objevila, třeba jen pro mne. A přece se ten zázrak stal a já ji v tom zámeckém parku viděl. To víte, ta moje představivost... A právě při přemýšlení o ní, o tom velkém fenoménu, mě postupně napadala i další slavná jména prvorepublikových hvězd. Rozkošnická Adina Mandlová, étericky křehká a přece s komediálním talentem Nataša Gollová, nestárnoucí Ljuba Hermanová, sladká Anny Ondráková.

A pochopitelně opojně krásná Lída Baarová, jejíž věta „Žádná z mých rolí nebyla tak dramatická jako můj život…" mě jen nakopla dát tuhle knížku dohromady. Namítnete známou proklamaci Světská sláva – polní tráva, ale co takový osud naší Lady Muzikál Laďky Kozderkové nebo nezapomenutelné Ireny Kačírkové? Anebo ona věčná smůla „dívky k rytmu zrozené" Inky Zemánkové, nezaměnitelně své Evy Olmerové nebo podmanivé Judity Čeřovské? I v jejich případě jde dnes o legendy, které to neměly v životě i kariéře vždy jednoduché a každopádně by si zasloužily ať už více životního času, anebo poněkud příznivější babí léto… Zkusme se k nim ještě na chvíli vrátit a odpovědět si, v čem byly tak jedinečné a co vlastně způsobilo ten obrat, kdy to nešlo dál a kdy musely chtě nechtě skončit a odejít.

Robert Rohál

(7. 9. 1914 – 27. 10. 2000)

Nemůže být sporu, že ve své éře, což byl přelom třicátých a čtyřicátých let, patřila k nejkrásnějším a nejobsazovanějším filmovým celebritám. Jako herečka byla Lída Baarová ve svých začátcích dost možná tuctová, ale co se týče vzhledu – tam už to bylo o něčem jiném. Nešla přehlédnout, příliš zářila. Dalo se tedy čekat, že ji angažuje UFA, jedna z nejmocnějších evropských filmových společností. Což se taky stalo. Třiadvacetiletá herečka vytvořila titulní roli ve filmu Barkarola, po němž následovaly další. Celá šňůra. Tehdy se zrodila hvězda evropského formátu.

A přece nemohla stoupat k dalším výšinám, jak si představovala. Po vzletu přišel pád, na němž nese vinu její naivita a lehkomyslnost. Především ale měla smůlu. Tak už to někdy chodí, že se člověk ocitne ve špatný čas na špatném místě – a Lída Baarová byla až příliš na dosah nacistických pohlavárů. Nejen že se jim neubránila, ale ona se jim i znelíbila. A když už se znelíbila v Německu, proč by ji měli milovat v Československu, kde se vědělo o jejích „čajích o páté" s Adolfem Hitlerem stejně jako o jejím důvěrném vztahu s Josephem Goebbelsem. Ten se chtěl kvůli ní dokonce rozvést, ale jeho manželka to nedovolila. Stačilo zajít za velkým vůdcem, a ten už tokajícího Goebbelse patřičně usměrnil.

Copak má někdo, kdo dělá dějiny, právo na soukromý život?

Lída Baarová ještě jako čtyřletá Ludmila Babková na Letné.

A krásná česká herečka? Ta musela zákonitě ze scény. Nejdřív nesměla hrát v Německu, posléze v Československu. Po skončení války pykala rok v kriminálu. Až potud byl její osud podobný s údělem její tehdejší konkurentky Adiny Mandlové.

Ale jako kočka se svými sedmi životy dokázala přežít a začít znovu. Povedlo se jí to až v zahraničí, kam se jí přece ještě podařilo před osudným únorem 1948 emigrovat.

Těžko říct, jestli jí k další umělecké kariéře pomohla krásná tvář, talent, nadání na jazyky anebo schopnosti, o kterých ani netušila, že je má. Faktem ovšem je, že k herectví se – ať už ve filmu nebo na divadle – na čas ještě vrátila. „To nebyla obyčejná krása," nechal se slyšet ve svých vzpomínkách režisér Otakar Vávra, který s ní natočil celkem čtyři filmy. „Baarová měla zvláštní kouzlo. Jakmile někam vešla, vše ztichlo. Jako by lidi očarovala."

Nadšeně o ní psával svého času v časopisu Kinorevue Otto Rádl. V roce 1937 o její v té době strhující kariéře napsal: „Neznámá konzervatoristka statuje ve filmu Josefa Kodíčka a Františka Langra ,Obrácení Ferdyše Pištory' – pak je jí svěřena jedna z hlavních úloh prvního filmu ,Reiterova kolektivu', zpracovaného podle románu Ignáta Herrmanna ,Kariéra Pavla Čamrdy', následuje série filmů, zhotovených pro UFA v režii Slavínského, které upevňují Lídinu popularitu. Přijde první berlínské angažmá, které Lída Baarová vyhrává, následuje tříletá práce u Ufa a otevírá se další kariéra do světa, která patrně Lídu Baarovou také povede do Londýna. Stejně jako u Anny Ondrákové vidíme, že jediná složka, jež ji v její kariéře žene kupředu a znovu kupředu, je práce a práce. Nejprve je třeba, aby se mladá konzervatoristka naučila dokonale jevištní češtině, pak následuje pilné studium němčiny, které ji konečně přivádí k takové dokonalosti, že i před berlínským publikem, po této stránce zvláště citlivým, může hráti německy s berlínskými herci největších jmen.

Lída Baarová s Adinou Mandlovou ve snímku Panenství podle předlohy Marie Majerové.

Mezitím osvojila si Lída Baarová perfektně francouzštinu a dnes již je ve svých denních hodinách angličtiny tak daleko, že by mohla kdykoliv převzíti okamžitě angažmá v anglicky mluveném filmu. Ani ve filmu, a zejména dnes ve filmu mluveném, se nezískává nic zadarmo a evropská filmová kariéra se dnes dobývá jen bezvadnou znalostí nejméně tří světových jazyků. Lída Baarová to dobře ví, a proto také její denní program se skládá, pokud právě není zaměstnána v ateliéru, jen ze studia. Střídají se tu denní hodiny anglické konversace a anglické deklamace s hodinami gymnastiky, baletu, s hodinami zpěvu a klavíru, s tréningem na koni i ve veslování, s hodinami na tenisovém hřišti i na automobilových silnicích. A právě pro tuto práci si toto mladé děvče zvláště zaslouží všeho respektu…"

Říkali jí Bobeš

Narodila se v dobře situované pražské rodině a už odmalička měla doma přezdívku Bobeš. Tak jí říkával její otec. Tehdy se ovšem Lída Baarová ještě jmenovala Ludmila Babková, své umělecké jméno přijala až o něco později. Umělecké sklony podědila zřejmě po matce Ludmile, která údajně velice dobře zpívala a toužila potom se stát operní pěvkyní – její přání však zhatila rodina, která si nepřála, aby se stala umělkyní. Otec – Karel Babka, jinak úředník na pražském magistrátu – umělecké ambice sice neměl, ale když jeho pohledná dcera Lidunka uvažovala o herecké kariéře, jednoznačně ji podpořil. Totéž učinil i v případě své mladší dcery Zorky, ze které se stala rovněž herečka. Se svou o sedm let starší sestrou Lídou si zahrála až mnohem později ve filmu Ohnivé léto (1939). Už jako malá byla Lída tak trochu samorost, vzpurná a divoká.

Dívčí portrét začínající herečky Lídy Baarové

Trochu žárlila na svou mladší sestru, o které všichni říkali, jaký je to krásný andílek s blonďatými vlásky. Lída byla úplně jiný typ. „Byla jsem hodně snědá, mrzelo mě to, neuměla jsem si to vysvětlit. Dnes bych řekla, že jsem vypadala trochu jako mulatka," vzpomínala herečka mnohem později ve svých memoárech Života sladké hořkosti. V knize rovněž přiznala, že už jako školačka nebyla dobrá v matematice, naopak tělocvik jí šel náramně. A milovala divadlo. „Naši měli předplatné ve Stavovském divadle a občas jsem se tam dostala. Z herců jsem si zamilovala především Štěpánka. Ale největší dojem na mne udělalo představení Cyrano z Bergeracu, v jehož titulní roli hrál Bedřich Karen," líčí ve své knize herečka. Návštěvy divadla měly vliv na to, že už když končila na gymnáziu kvintu, chtěla jen jediné – stát se obdivovanou herečkou. Proto se začala ucházet o studium herectví na pražské konzervatoři. Nic jiného nepřipadalo v úvahu. Přijali ji však až napodruhé o rok později. Tehdy ji ke zkouškám připravila členka Národního divadla paní Suchánková. Konzervatoř byla v roce 1930 přemístěna do emauzského kláštera, kde se z cel staly učebny.

První filmy, první lásky

Byla ve druhém ročníku, když se na konzervatoři objevil režisér Miroslav J. Krňavský, který hledal nové tváře do svého připravovaného filmu Kariéra Karla Čamrdy. Sedmnáctileté Lídy si nemohl pochopitelně nevšimnout, což mělo za následek, že hlavní dívčí roli v tomto filmu měla hrát ona. Musela si změnit jméno, zvolit pseudonym, v čemž napomohl pan Babka. Poradil své dceři, ať se přejmenuje na Baarovou – což bylo podle jeho přítele, spisovatele indřicha Šimona Baara. I když tenkrát riskovala vyhazov ze školy – studenti měli jasný zákaz hrát ve filmu – do třetího ročníku už nakonec nepostoupila. Najednou měla jasno. „Práce na filmu rychle pokračovala a už na vánoční Boží hod 1931 byla v kině Hvězda premiéra," vzpomínala po letech herečka. „V lóži jsem viděla sedět paní profesorku Suchánkovou. Film měl úspěch a moje účast na něm se prozradila. Musela jsem jít do Emauz oznámit, že jsem porušila školní řád, a že proto školu opouštím, aby mě nemuseli vyloučit. Přijali to s pochopením, ale neudělali pro mě výjimku. Neodcházela jsem z konzervatoře ráda. Týdny a měsíce, které jsem tam prožila, byly šťastné a opravdu jsem cítila, že se každým dnem nějak obohatím a že se vyzbrojuji pro dráhu, kterou jsem chtěla nastoupit. Odejít ze školy tak brzy bylo ovšem riskantní. Ale po premiéře Krňanského filmu se začalo hned mluvit o nových rolích – a ty dvě cesty se bohužel nedaly spojit. Odřeknout role, které se mi ve filmu nabízely, jsem se také neodvážila. Jako vícekrát pak v životě dala jsem se cestou, která se mi zdála nejpřímější a nejvolnější. Sen o divadle jsem však neopustila, vrátila jsem se k němu mnohem později. Odcházela jsem tedy z pražské konzervatoře jakožto nová tvář českého filmu a také pod svým novým jménem, které mi už zůstalo navždy. Bylo mi sedmnáct let."

A skutečně – začínající a pohříchu pěkná herečka šla z filmu do filmu. Zatímco šlo vesměs o bezzubé románky – ať už je řeč o titulech Madla z cihelny nebo Růžové kombiné – stávala se Lída Baarová známou tváří. Oblíbil si ji nejen Miloš Havel, ale zaujala i režiséry Vladimíra Slavínského a Miroslava Cikána. I ti ji začali v první polovině třicátých let obsazovat do svých filmů.

Už ve svém druhém filmu Lelíček ve službách Sherlocka Holmese se stala partnerkou Vlasty Buriana

A její lásky? Když točila v roce 1932 svůj čtvrtý film Lelíček ve službách Sherlocka Holmese, zamiloval se do ní dokonce sám velký Vlasta Burian. Ten se chtěl kvůli ní i rozvádět. Leč zasáhla paní Burianová a bylo po romanci. Lída Baarová byla v té době stejně ale zamilovaná do režiséra Karla Lamače. Láska však netrvala dlouho, Lamač působil především v Paříži. Na scéně se však objevil další režisér – Karel Anton – a plameny lásky opět zahořely. Ale i elegantní světoběžník Anton („moje druhá vážná známost…") pobýval často v zahraničí, rovněž v Paříži. Když tam za ním odjela, měl už Lamač samozřejmě jiný vztah, a tak se zhrzená Lída na chvíli sblížila s francouzským hercem Charlesem Boyerem, pozdějším filmový partnerem Grety Garbo.

Lída Baarová na snímku z poloviny třicátých let, kdy se seznámila s osudovým mužem své životná dráhy, Josephem Goebbelsem

Ve filmu Dívka v modrém

Ve Švadlence s Jaroslavem Marvanem

V berlínském za(u)jetí

Měla na svém kontě rovných dvacet filmů, když dostala telegram z pražské pobočky berlínské společnosti UFA. Dál už následují vzpomínky Lídy Baarové: „UFA, nejznámější evropská filmová společnost, mě zvala na zkoušky do role chystaného filmu Barka rola. To slovo znamená veslařskou píseň, děj se měl odehrávat v Benátkách. A režisér Gerhard Lamprecht hledal herečku, která měla představovat nejkrásnější ženu té doby v Benátkách. Měla bych předeslat, že během času a díky různým setkáním jsem si udělala několik známostí, které tomuto pozvání předcházely. Českou filiálku UFA vedla v Praze jistá paní Popperová, sympatická a vzdělaná žena, která se o mne dost starala. Jejím šéfem byl ředitel William Caroll, který sídlil v Berlíně, ale zúčastnil se každé pražské premiéry. Sedávali jsme obyčejně s ním, ale raději se bavil s mámou a občas se podivil: – Prosím vás, proč se ta vaše holka nenaučí pořádně německy. Někdy by se jí to mohlo hodit. Máma jeho výčitku uznávala a poslala mě na pár dnů do Berlína, abych se jazyku přiučila. Našla mi levnou učitelku, ale to byla ruská emigrantka a její němčina měla ruský ráz. Ten správný přízvuk mi kladl Caroll vždycky znovu na srdce, bylo o něm známo, že za svůj sport považuje objevování nových talentů, patřila mezi ně Švédka Zarah Leander a Maďarka Marika Rökk. Když se začalo uvažovat o obsazení Barkaroly, kde hlavní rolí byla Giacinta, dcera Mexikána, která mohla mít cizí přízvuk, vzpomněl si na mne."

Skutečnost byla taková, že roli nejkrásnější ženy Benátek Lída Baarová dostala. Sama k tomu řekla pro Cinemu: „Byl to pro mne obrovský zážitek a obrovská zkušenost. Jednak byla Barkarola skutečným velkofilmem, něčím, co jsem dosud na Barrandově nepoznala, a jednak byl mým partnerem k mému úžasu sám Gustav Fröhlich, filmová superhvězda, kterou jsem chodila obdivovat do pražských kin už jako dítě…" Původně měla mít za partnera už tehdy známého Rolfa Wanku, ale protože podle režiséra byla jeho rakouská němčina příliš spisovná, byl do role hraběte Colloreda obsazen tehdejší německý idol – Gustav Fröhlich. Z partnerů před kamerou se stali milenci – bylo zaděláno na další bouřlivý vztah. UFA přitom dobře věděla, koho že to koupila, a snažila se herečku maximálně zaměstnat.

Se Zdeňkem Štěpánkem

Lída Baarová s Raoulem Schránilem ve filmu Za tichých nocí

„Podepsala jsem kontrakt na tři roky, během nichž jsem měla na točit tři filmy ročně, vymohla jsem si však, že smím natáčet také české filmy v Praze, dva do roka. UFA to povolila," vzpomíná herečka, která v té době zdaleka netušila, co jí tyto závazky a vůbec práce v Německu přinesou.

Fröhlich se mezitím rozvodem zbavil své dosavadní ženy, herečky Gity Alpar. Nebylo to jen díky jeho novému vztahu s českou herečkou. Gita Alpar byla Židovka, což ohrožovalo jeho postavení hvězdy v hitlerovské kinematografii. Hned poté, co se Lída Baarová přestěhovala do jeho berlínské vily, oznámili zasnoubení.

Rivalové, kteří ji zničili

I když Baarová zakrátko s Fröhlichem otěhotněla, žádná rodinná idylka se nekonala. Tehdy měla svou účastí dodat lesk během vídeňské premiéry Barkaroly, ale místo toho musela do nemocnice. Vedle nevolnosti ji postihlo i náhlé krvácení. Herečka se k tomu vyjádřila ve svých memoárech: „Gustl mě musel odvézt do nemocnice ke gynekologovi doktoru Wagnerovi. Ten vyslovil diagnózu o mimoděložním těhotenství a nutnosti operace. Podstoupila jsem ji. Když jsem se probrala z narkózy, říkali mi, že snad šlo jen o polyp, ale nevěřila jsem jim. Byla to interrupce a způsobila, že jsem ztratila možnost otěhotnět. Navždy jsem byla odsouzena zůstat bez dětí…"

Možná to byl začátek jejího konce, konce její úspěšné éry. Zvlášť poté, co se byl na ni ve filmových ateliérech podíval Adolf Hitler a pozval ji na čaj. A dokonce hned dvakrát. Podle tvrzení Baarové se snažil zapůsobit, dokonce jí nabízel německé občanství, ale tím to podle ní skončilo. Teprve potom se na scéně objevil ministr propagandy Joseph Goebbels, který se do české herečky šíleně zamiloval a který ji nakonec Fröhlichovi odloudil.

Traduje se – třebaže to Lída Baarová popírá – že když ji tenkrát herec přistihl v Goebbelsově náruči, tak prý ministra zfackoval. Následovala údajná Fröhlichova omluva, ale i tak od německého herce Baarová nakonec odešla. Jejich vztah byl u konce. Zato v hereččině kariéře se dařilo. Post mezinárodní hvězdy měla prakticky na dosah a kupodivu dobré byly i recenze. Kritikové pěli ódy. Byl to Viktor Kudělka, který o ní v knize Hvězdy nad Barrandovem – Ženy jeho snů napsal: „Z této mladé ženy vychází kouzlo, vůči kterému může jen málokdo zůstati netečným. Její nevylíčitelně půvabné chování, forma a linie, kterou má zřejmě vrozenou, uchvacují stejně zhýčkané jako nezhýčkané oko. Pohled jejích očí vyvolá nejbláznivější naděje, její úsměv je pln lásky a touhy, a přece neopouští ji nikdy její autorita, vážná zdrženlivost a vrozená noblesa. Je dokonalou dámou v nejlepším slova smyslu."

Goebbels se Baarové neuvěřitelně dvořil. Chtěl si ji dokonce vzít a spřádal plány. Přál si, aby ho Hitler jmenoval velvyslancem v některé jihoamerické zemi, kde by mohl s Baarovou v klidu žít. Romantickou vizi jednoho z nejmocnějších mužů Hitlerovy Třetí říše překazil – na žádost Goebbelsovy manželky Magdy – sám Hitler. Pro českou herečku to znamenalo hodně hořký konec německé kariéry. Její šťastné dny v Německu byly sečteny, svůdná krása měla najednou nulovou hodnotu. Nesměla hrát, filmy, které natočila v Berlíně, byly zakázány, nemohla chodit do společnosti.

Přitom měla zůstat v Berlíně. Jen díky tomu, že to neměla nařízeno písemně, nezůstala. Podařilo se jí uprchnout do Prahy, ale příliš si nepomohla. Byl březen roku 1939. Tehdy začala její série útěků…

S Oldřichem Novým.

Ve filmu Artur a Leontýna.

Štěstí v neštěstí

V Praze ji nikdo nečekal, všichni byli zdrceni nastoleným protektorátem. Byla zoufalá, uklidňovalo ji jen to, že je doma u svých rodičů. Vrátila se do vily na Hanspaulce, kterou před válkou koupila. Netušila však, jestli s ní český film – po tom všem, co se odehrálo a v tu chvíli odehrává – ještě počítá a jestli vůbec český film bude nadále existovat.

„Zašla jsem za jediným pražským přítelem, za Milošem Havlem," vzpomíná ve svých memoárech, „jemuž jsem se také upřímně vyzpovídala ze svých omylů i ze svých chyb. – Myslíš, že tu budu moci žít? A pracovat? – ptala jsem se ho. Byl také zmaten a na rozpacích. – Nevím, jak půjdou Němci daleko. Jestli se spokojí s kusem našeho těla, nebo budou chtít všechno… Hitler je zběsilý lhář. A když se mu ustoupí, jeho žravost se hned zvýší. Musíme všichni čekat. Ty také. – Poradil mi také, abych se šla podívat na film Cech panen kutnohorských. Poučil mě, jak vznikal, upozornil mě na zvláštnost Vávrovy práce, a tak jsem se dívala na ten film jako na odpověď německým požadavkům a výhrůžkám. Litovala jsem, že jsem si nemohla v takovém filmu zahrát…" Přesto si během následujících tří let na Barrandově zahrála ve filmech, které dost možná patří k tomu nejlepšímu v její filmografii. Zatímco ji režisér Václav Krška obsadil do Ohnivého léta (kde si zahrála se svou sestrou Zorkou), Otakar Vávra (který ji obsadil už v roce 1937 do filmu Panenství) jí dal v letech 1940 a 1941 příležitost hned ve třech filmech – vedle Dívky v modrém ještě v Maskované milence a Turbíně. „Její obvyklá tvrdost a herecká topornost, její naučená a často teatrální gesta působila ve stylizaci do dívky ze starých době většinou roztomile, největší půvab však projevila mazlivou staročeštinou, již dovedla použít s nečekaným smyslem pro humor," píše o Baarové výkonu, jenž byl v roce 1940 oceněn Národní cenou, filmový historik Luboš Bartošek. Pikantní je, že právě během natáčení Vávrova povedeného snímku Dívka v modrém prožila herečka něžnou romanci s Oldřichem Novým. Sama to prozradila v rozhovoru, který před několika lety přinesl časopis Reflex: „A víte, kdo se i mně velmi líbil a s kým jsme se do sebe zamilovali? Oldřich Nový… Když jsme točili Dívku v modrém, strašně se do mě zamiloval. Jenže byl ženatý a jeho žena ho bedlivě hlídala. Neustále mu předhazovala, že kdyby jí nebylo, nikdy by to nebyl TEN Oldřich Nový… A tak jsme se scházeli u Piaristů, koukali jsme na sebe a pili víno… On nesměl ke mně a já nesměla k němu. Nakonec jsme se spolu vyspali v mém autě – v bejbině…"

V Nočním motýlovi, který se točil v roce 1942, už ale roli nedostala, neměla prostě nárok. Tehdy přišel ze strany Němců, kteří se usídlili na Barrandově, další zákaz. Když se objevila šance točit v Itálii, Baarová jí plně využila. Začalo to ostatně tím, že režisér Enrico Guazzoni viděl v Římě Maskovanou milenku a herečkou, která ztvárnila hlavní roli, byl doslova okouzlen. Ta natočila dokonce války v římských filmových ateliérech sedm filmů.

Další útěky, další úspěchy

Po návratu z Itálie sice roztočila ještě na Barrandově film Třináctý revír, ale nakonec její roli zahrála Dana Medřická. Filmová kariéra kdysi slavné herečky Lídy Baarové v tuzemsku skončila. Díky obvinění ze spolupráce s nacisty se herečka dostala do kriminálu.

Ve svých osmdesáti letech.

Když však byla koncem roku 1946 postavena před soud, všichni svědci svědčili v její prospěch, hodně jí pomohla i výpověď jednoho ze zatčených příslušníků gestapa. Ten potvrdil, že byla na seznamu „politicky nepřátelských živlů". Když se na Vánoce toho roku vracela domů, čekal ji další šok – veškerý její majetek a polovinu vily zabavil stát. Velké štěstí, že ještě během války nechala přepsat polovinu své vily na rodiče, jinak by rodina přišla úplně o všechno. „Těch osmnáct měsíců, co jsem byla vězněná v Bartolomějské a na Pankráci, patří asi k těm nejhorším v mém životě. Ne snad kvůli těm velice tvrdým podmínkám a těžké práci, ale především kvůli rodině. Maminka zemřela na následky jednoho z výslechů, které se týkaly mě, sestra Zorka spáchala sebevraždu a tatínkovi museli amputovat nohu," vzpomínala Lída Baarová před deseti lety v interwiev, které přinesl časopis Cinema. Blížil se únor 1948, když jí někdo v telefonu oznámil, že si pro ni zase jedou a že bude opět zatčená. Co jí tedy zbývalo než emigrace? Útěk za hranice sice vyšel až na druhý pokus, ale podařil se. Baarová emigrovala tehdy s Janem Kopeckým, který se s ní rok předtím oženil. Ano, šlo o potomka slavné loutkářské rodiny a synovce tehdejšího ministra informací. V cizině se však jejich cesty rozešly, rozvedli se. I když Baarová našla útočiště v rakouském Salcburku, kde se zamilovala do lékaře Kurta Lundwalla, skoro celá padesátá léta filmovala v Itálii. Byl tam o ni zájem a v tomto ohledu měla více štěstí než Adina Mandlová. V šedesátých letech zase přišla na chuť divadlu. Účinkovala asi v deseti zájezdových inscenacích (mimochodem i v titulní roli ve Věci Makropulos), které byly k vidění ve všech větších německých, rakouských a švýcarských městech. Jednu z her režíroval dokonce slavný Rainer Werner Fassbinder. „Ano, to byla krásná práce. Dokázal člověka ocenit a povzbudit. Jednou na nějaké zkoušce řekl, že jediný, kdo pořádně uhraje pauzy mezi větami, je Baarová," vzpomínala s úsměvem herečka.

A největší chyba jejího života?

V této klíčové otázce se herečka musela vrátit do roku 1937, kdy dala přednost práci v Německu před nabídkou z Hollywoodu: „Když jsem natáčela na Barrandově Panenství, přišli za mnou dva muži od společnosti MGM a ptali se mě, jestli bych nechtěla do Ameriky. Já však měla závazky k berlínské společnosti UFA, byla jsem mladá a tenkrát, v roce 1937, jsem nevěděla, co se stane, že bude válka. Nikdo mi tehdy neřekl: Vezmi si to nejnutnější a honem koukej být pryč! To považuji za největší chybu svého života," nechala se několikrát slyšet Lída Baarová. Na otázku Pavla Vojíře, jestli nebylo krásné být ve své době evropskou hvězdou, zase odpověděla: „Jenže já chtěla do Ameriky. Představovala jsem si cestu z Berlína do Hollywoodu – a to se mi nepodařilo. A protože jste četl moji knihu, víte proč. Protože jsem byla blbá. Strašně blbá."

Ještě pořád jsi krásná…

V Itálii točila v letech 1953–1958 s několika režiséry. Nechyběl mezi nimi ani proslulý Federico Fellini, který ji v roce 1953 obsadil do filmu Darmošlapové. Tehdy jí bylo necelých čtyřicet let. O Fellinim se herečka rozvyprávěla i v rozhovoru, který vyšel v časopise Reflex: „Toho jsem poznala v Římě na Via Vittorio Veneto. Vídali jsme se velmi často. Pořád mi opakoval, že se mu líbím. Tak jsem mu jednou řekla: ,Poslyš, já bych s tebou hrozně ráda dělala nějaký film.' A on na to, že se mu do jeho filmů nehodím, protože jsem příliš krásná. A tak jsem slibovala, že se udělám ošklivou, ale na to řekl, že to nedokážu… Až jednou přišel s tím, že má pro mne roli. A hned první filmovací den mi oznámil, že se nesmím nalíčit… Hrála jsem ženu, která je po celý film velmi obyčejná, ale pak přijde na večírek nalíčená, v nádherných šatech – a je nádherná. Ale je to jako přelud, protože hned druhý den už je zase obyčejná. Fellini byl moc příjemný. Po letech jsem ho potkala. Seděla jsem kdesi v Římě, on se tam objevil a sedl si vedle mne. Díval se chvíli a pak řekl: ,Ještě pořád jsi krásná…'"

Zvoranej život?

Doktora Kurta Lundwalla sice znala a milovala roky („On byl dar od Pánaboha za všechna ta utrpení. Přestože se leta nemohl rozvést, žila jsem s ním krásný život… Ale všechno ostatní bylo proti mně. On byl vlastně moje jediná životní láska…"), ale vdát za něj se mohla až po smrti jeho ženy. Vzali se tedy v roce 1969. Přesto se ze společného manželského života příliš dlouho netěšili. Lundwall zemřel v roce 1972. Lída Baarová pak zůstala po smrti manžela v Salcburku. Ještě před několika lety řekla v jednom rozhovoru: „Žiju velmi samotářsky. Od manželovy smrti jsem se stáhla. Devět let jsem se s jeho dětmi soudila o dědictví. Zničilo mi to nervy. Chtěly mě o všechno připravit, ale já jsem měla tři advokáty. Musela jsem prodávat všechno možné, abych vůbec mohla žít – svůj nábytek, šperky…

A tak jsem se prohrábavala životem, jak jsem mohla… Potom jsem zdědila polovinu tohoto domu, ale měla jsem s ním jenom výdaje a starosti… Pak se tu najednou uvolnil jeden byt. To bylo velké štěstí, protože v Salcburku to vůbec není běžné. Tak jsem tento byt prodala s tím, že v něm můžu do konce života zadarmo bydlet. Dostala jsem za něj milion šilinků, které jsem ihned dala do banky, a žiju z procent… Po manželovi k tomu mám malou penzi. Z toho všeho už můžu slušně žít…"

Jistě, mohla si žít slušně, zajištěna a ve vlastním bytě, ale byla sama, což jí neprospívalo. Upadala do depresí a hrozných stavů. I když přijímala občas i naše televizní štáby (točil u ní Vávra i Třeštíková) a snažila se být – alespoň na kameru příjemná – byly cítit pocity zmaru, nenaplnění a opuštěnosti.

Na rozloučení s filmovou hvězdou přišlo sotva dvacet lidí (Salcburk 8. 11. 2000).

Bojovala s tím, jak mohla. Postupně přestala vycházet a začala pít. Utápěla se v alkoholu a prášcích. I když měla i filmové nabídky, rezignovala. Kašlala na všechno, dokonce i na svůj léta pečlivě udržovaný elegantní vzhled. Nechtělo se jí už hrát ani žít. „Žádná z mých rolí nebyla tak dramatická jako můj život," prohlásila jako stará unavená paní. S přibývajícími roky pak zcela otevřeně tvrdila, že „má pocit zvoranýho života. S některými věcmi se pořád nemohu smířit a dodnes mě trápí…" Její život, tolik výjimečný, barvitý a plný paradoxů, se uzavřel právě v jejím salcburském bytě. Tam ji objevila pečovatelská služba, tam šestaosmdesátiletá Lída Baarová koncem října roku 2000 zemřela. I podle policie mělo jít o přirozenou smrt, zřejmě selhání srdce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lesk a bída slavných českých žen.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.