Marocké povídky

© Vladimír Sattran, 2014

Ilustrace © Vladimír Sattran

Fotografie © Jaroslav Skácel, Joel Pokorný, Pavel Kopp

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

První vydání, 2014

Převod do elektronické podoby Petr Řepík

Vydalo nakladatelství KOPP,

Šumavská 3, 370 01 České Budějovice,

tel.: 386 460 474,

e-mail: knihy@kopp.cz;

Internet: www.kopp.cz

ISBN 978-80-7232-457-6

Půlnoční rozhovory se Segonzacem

Poušť v sobě obsahuje zárodky mystiky. Některá zrna písku jsou snad rozsypanými kamínky růženců, a jak po nich šlapeš, vzdaluješ se současnosti a začínáš podivné putování napříč časem. Unikáš přítomnosti a přece neodcházíš ani do minulosti, ani do budoucna. Jdeš prostě lidským bytím, které obsahuje představu zrodu a zániku.

O půlnoci jsem se posadil na hradbu kamení poblíž stanů a vyladil France-Inter na malém japonském rádiu Aiwa. Vzduch byl ještě vlahý, ale rychle se ochlazoval poryvy přízemního větru. Hamada se prosvětlila ostrým měsíčním svitem.

V pařížském rozhlasovém studiu seděl u sklenky toniku spisovatel Segonzac. Čekal na první telefonáty vysílání La ligne est ouverte. Otevřená linka, volné dialogy mezi neznámými lidmi a Segonzacem. Lidé často usilovně touží sdělit své city. Mají na jazyku nadšení, radost, lásku nebo strach a nemají je komu říci.

„Haló, tady Segonzac. Ano, slyším vás dobře. Snad vyslovuji správně vaše jméno, paní Laurisová. Dobrý večer. Ano? Jsem rád, že voláte. Z nemocnice? Ne, teprve jdete do nemocnice. Ano, slyším vás velmi dobře.“

Paní Laurisová trochu zajíkavě vypráví, co chce a musí říci. Říká to poslouchajícímu světu, její hlas staré ženy se rozplývá a láme o tisíc částečných bariér, tlumí se dálkou. Přesto zní jasně. Představuji si ji. Má drobnou, trochu opuchlou tvář, oči jako dvě hluboké studny přeplněné slzami, ne, vlastně to jsou štěrbiny unavených, rozpadajících se střílen. Vyšlehuje z nich občas mihotavý záblesk. V levé ruce muchlá malý kapesníček, pravá ruka drží sluchátko. Žíly na hřbetu ruky jsou velmi nepravidelně spleteny. Nevytvářejí ani podobu delty, ani čehokoli, co lze jen tak uplést z provazů nebo potoků. Možná, že se podobají čeřinám, které kreslí vítr do pouštních dun. Paní Laurisová hovoří o svém osudu osamělé ženy.

„Nezlobte se na mne, že jsem zavolala. Už několikrát jsem slyšela vaše půlnoční rozhovory. Myslím, že chápete vzkazy mnoha lidí, mladých, starých, šťastných i zoufalých. Já jsem velmi sama, víte, a mám teď před sebou těžká rozhodnutí. Nejsem příliš zbožná, věřím však v povinnost člověka sloužit a pomáhat druhým lidem. Jsem dost vzdělaná, poslouchala jsem filosofické přednášky, v nichž profesoři hledali různá stanoviska. Měla jsem ráda výklady o humanismu. Člověk člověku oporou, ne vlkem… Bojím se, abyste to nebral jako pózu a teatrální slova. Nemám dost schopností, abych svoje přesvědčení vyslovila poutavěji a nějak nově. Vlastně na mém myšlení nemůže být nic nového. Je staré jako první knihy o lidskosti… Žila jsem zamlada jako mnoho mých současnic, které dospívaly ku konci první světové války.“

„Smím se vás zeptat, paní Laurisová, kde jste vyrůstala? V které části Francie? Váš přízvuk svádí k domněnce, že jste ze severu. Nebo se mýlím?“

„Uhodl jste dobře. Mám bretaňské předky. Narodila jsem se blízko Quimperu a mládí jsem prožila v malém přístavu Guilvinec. Dodnes mám ráda Atlantik. Teď žiju na jihu Paříže, blízko Porte d’Orléans. Mám dvoupokojový byt, celkem slušné lidi kolem. Ale nevšímají si mě, a taky proč?“

Její hlas se prvně zachvěl. Cítil jsem na dálku tisíce kilometrů, že stará paní nemá daleko k pláči. Chovala se velmi statečně. Znovu jsem se snažil vybavit si její podobu. Je shrbená nebo se snaží chodit zpříma a pomáhá si při chůzi tenkou hůlkou? Určitě má doma starofrancouzsky čalouněná křesla s třásněmi.

„Měla jsem tři syny. Dva zahynuli ve válce. Zůstal mi prostřední. Život se mu nevydařil, jak bych si přála. Nejstarší byl polytechnikem a zahynul v letecké bitvě. Nejmladší zemřel dva roky po válce na následky zranění. Zápasil o život a nechtěl podlehnout. Byl houževnatý a silný, ale smrti neujdeš. Nu a já vám volám proto, abych si pohovořila o svém žijícím synovi.“

„Velmi si vážím vašeho rozhovoru. Musela jste mnoho vytrpět. Vaše lidská zkušenost proto poznala, jak chápat skutečný život. Celé to klubko bolestí a radostí. Jistě jste zažila i radostnější léta, paní Laurisová.“

„Ano, ale bylo jich dost málo. Pár kolem svatby a prvních let manželství. Potom už doléhaly jenom starosti, které mi zakrývaly ty šťastnější dny. Frederic, můj první syn, měl dceru Moniku. Po válce si snacha našla rozumného muže a zajistila Monice i sobě dobrý rodinný život. Já jsem, pochopitelně, téměř vypadla z jejich života. Občas se za Monikou rozjedu. Jezdím za ní, abych si jejím prostřednictvím pohovořila také se synem. Rozumíte mi, hledám stále spojitost minulého a přítomného. Také Monika se na mne dívá spíše ze zájmu, který chce odhalit rodovou historii.“

„Je to zvláštní, viďte, paní Laurisová, jak se v člověku pořád ozývá utajená struna pokrevnosti. Je to jenom zájem, říkáte. Myslím, že je to nejdůležitější vrozený jev: sounáležitost pokolení.“

„Monika je teď dospělou, velmi hezkou ženou. Prožila složitý životní příběh. Milovala muže stojícího duševně o mnoho níže než ona. Teď se ze svého zklamání vyléčila. A právě v tomto období jsme se sblížily.“

„A váš prostřední syn?“

„Petr měl po válce úspěch jako novinář. Brzy však ztroskotal. Stal se z něho alkoholik. Zúčastnil se obchodů, které byly, mírně řečeno, nečestné. Když jsem se o jeho sklonech dozvěděla, snažila jsem se mu pomoci nalézt správnou cestu. Zprvu se mi to dařilo. Jeden rok bydlel u mne v Paříži, ale potom znovu převládly jeho horší stránky. Teď žije v Marseille mezi vyděděnci. Je prý těžce nemocný. Neodpovídá na mé vzkazy. Před dvěma roky jsem se za ním rozjela. Našla jsem ho opilého v jedné ubohé námořnické hospodě. Nemohli jsme se domluvit. Jeho argumenty a moje se zcela míjely, jako kdyby každý z nás v jiném patře vysvětloval druhému, proč nemá pravdu. Od té doby jsme se neviděli, ale píšu mu pravidelně. Měsíc co měsíc mu opakuji, že ještě není pozdě. Píšu mu, jak žiji. Co dělá jeho neteř Monika. Neodpovídá. Teď už ani k vánocům jsem nedostala pozdrav. Ale já pořád věřím, že se ještě může vzchopit, i když už není mladý.“

„Cítím váš smutek, paní Laurisová. Chcete pomoci a váš syn nenachází sílu, aby vaši pomoc přijal. Proč lidé tak často činí bolest svým nejbližším? Na to není jednoduché odpovědět. Já se ani odpovědět nepokouším. Chci s vámi urputně věřit, že se cosi stane a váš syn se vzchopí k lepšímu životu. Myslela jste někdy na to, co hýbe lidmi, aby jednali tak, jak jednají? Proč se někteří z nás potápějí až na dno jako váš syn? Není to nutnost, aby lidstvo obsáhlo celý kruh, nebe i peklo?“

„Asi ano… Ale proč to musí být právě prostřednictvím mého syna, to nechci pochopit. Mám v duši bolest z toho pomyšlení. Proto si nevím rady, jak rozdělit svůj majetek. Není velký, ale může v nouzi na čas pomoci.“

„Paní Laurisová, nemohu vám dát správnou odpověď. Jenom vám řeknu, jak bych já rozdělil svůj majetek, kdybych byl na vašem místě. Jednoduše půl na půl. Monice polovinu a druhou polovinu vašemu synovi. Nějakou drobnou památku bych odkázal vaší snaše. Jednala dobře, musela v první řadě myslet na sebe a na svou dcerku. A loučil bych se s tím vším zde na světě s určitou dávkou optimismu. Nikdo z nás nežije nadarmo. Nikdo není zbytečným přívažkem zemské tíže. Jak rosteme, přejímáme do sebe podstatu země. Všechna naše činnost se napájí minulou, současnou a snad i budoucí energií světa. Dávám se unášet svými představami o lidstvu. Nechci je vnucovat takovými kategorickými větami. Ještě než se rozloučíme, opakuji vám svou myšlenku. Půl na půl. Dělíte cosi mezi krev své krve. Přeji vám, paní Laurisová, abyste zažila šťastný obrat. Věřím v obraty z iracionálních příčin. Jsou možné. Děkuji vám za rozhovor. Seznámila jste mne se vzácnou bytostí. Ano, myslím tím vás, paní Laurisová. Doufám, že vás ještě někdy uslyším. Sbohem.“

„Děkuji vám, pane, za trpělivost, s níž jste mě poslouchal.“

„Naopak. Já děkuji vám, paní.“

Pouští se rozhostilo krátké ticho. Pak v pařížském studiu zazvonil další telefon. Ten jsem už nevnímal. Díval jsem se na rozevírající se saharskou tmu a naslouchal přitom vnitřnímu dialogu, který se rozvíjel mezi rozumem a srdcem.

Alkoholik Petr byl ztracený případ. Znal jsem opilce z námořnických putyk. K půlnoci je vystrkují z lokálů. Viděl jsem je bloudit přístavními ulicemi nebo sedávat na kamenných rampách nábřeží.

I ve vnitrozemských Čechách jsou opilci. Kdybych si mohl vyladit půlnoční Prahu, třeba bych uslyšel podobný rozhovor. Ne, tam se k půlnoci končí zprávami nebo hymnou. Před tím je hodinový noční koncert. Mahlerovy písně o mrtvých dětech. Dvořákova osmá symfonie. Ostrčilova Křížová cesta.

Co bych já řekl té stařence, která před těžkou operací spisuje poslední pořízení? Uměl bych jako Segonzac chodit po tenkém ledě iluzí? Co bych jí řekl, aby to nebylo hrubé a ponižující?

Slyšíte mě dobře, paní Laurisová?

Jsem tak stár, že bych mohl být vaším synem. Je dost podivné přemýšlet v kategoriích, které jsou kromě časových vztahů zcela nesmyslné. Na transcendentních představách však stojí značná část lidských soudů. Toulám se pouštěmi. Svým nejbližším – myslím tím pokrevné příbuzné – se vzdaluji jako pijan. Podléhám narkomanii dálek. Propadám svůdnosti nedozírných, téměř mořských pustin složených z písečných dun, kamenných hamad a oblohy.

Rozumím vašemu pocitu samoty. Samota velkoměst je daleko horší než božská samota sahar. V poušti jsi často úplně sám. Ale v městě jsi sám, byť obklopen lidmi. Zaskočen smíchem, výbuchy vášní, propastmi netečnosti.

Paní Laurisová, váš Petr aspoň slýchá svůj vnitřní hlas, úpěnlivý, vyprahlý a neodbytný: žízeň, mám žízeň! Jde vždycky o posedlost, která brání vrátit se k bližním. Posedlost touhou nebo alkoholem.

Kdyby nebylo toho mimozemského jasu! Světlo se odráží od hlatě měsíce, přímočaře a bez váhání. Jeho korpuskulární povaha mě nemůže zastrašit.

Až půjdete do nemocnice, až budete ležet po vpichu uspávajících injekcí a čekat na lůžku na příchod bezvědomí, snažte se překonat hrůzu nejistoty! Segonzac vám dobře radil. Vaše závěť je čistá a zproštěna ostnů stranickosti. Alkoholik Petr je rovnocennou částicí světla a tmy, stejně jako krásná Monika, která je pouze jakoby méně unavena tím průchodem pokolení.

Paní Laurisová, děkuji vám za trpělivost, s kterou jste mi naslouchala.

Ach, naopak, já děkuji vám, můj neznámý synu. Teď jsem se snažila představit si, jak vlastně vypadáte. Ano, už vím…

Kotetovo království

Kdykoli se ve Východním Atlasu probouzí jaro, nastává přelet tažných ptáků, mizejí poslední koberečky sněhu ve stržích severních úbočí, izolovaná oblaka jako bílé peřiny se napichují na vrcholky hřebenů a jednoho dne začnou kamenitá údolí rozkvétat růžovými oleandry. Fúm ed defla – ústí plná něžnosti svěžích květů. Byl atlaský duben, úrodná vláha stékala do mokvající polopouště, k mělkým dolinám, téměř neznatelně zahloubeným do kamení hamad.

V takovém dubnu jsem jel napříč Tamleltem k okrajům pásma džebelu Dželalib a Huanit. Stíny a jas podivuhodně dováděly na zčernalých kamenech. Nebyly to pomalé pohyby unaveného severního slunce, ale hbité záchvěvy plné vřelosti veselého a rozzářeného nebe.

Landrover hravě projížděl skulinami mezi vysokými poduškami halfy, rostoucími stále výše na písčitém nánosu, který se zachycoval v jejích kořenech. Měl jsem radost ze slalomu uprostřed travin. Nadskakoval jsem v sedadle při neobratném nárazu, nebo když se kolo překulilo přes větší kámen, kterému jsem se nemohl vyhnout.

Můj přítel Abdeslam z Mengoubu, u něhož jsem vždy přenocoval, než jsem se pouštěl na výpravy do hor, mně opatřil mladého arabského průvodce Mohameda, který znal dostatečně celé území, v němž jsem chtěl provádět geologický průzkum. Můj průvodce, dobrý, zbožný hoch s ustavičně plachým úsměvem, mi prvně ukázal Kotetovo království.

Hledal jsem odjakživa, snad už před svým narozením, užitečnost kamení našeho světa. Také jsem odjakživa toužil po božím řádu, který urovnával nechutnou zlovůli zbohatlíků s chudobou spravedlivých. Landrover nás unášel do vysokých hor: mou nestálou bytost, kterou si právě podmanila nedozírná modrost saharského vzduchu, i Mohameda snícího o vydělaných dirhamech.

V blízkosti dočasného jezírka v prohlubině Atšány měl své hnědočerné vzdušné stany holohlavý Kotet. Byl statný a vyzařoval z něho klid a mír. Slunce se opíralo o jeho ostře řezanou tvář s impozantním nosem, který podpíral hustý černý knírek.

Dlouho jsme čajovali. Kotet obratně rozdělal oheň v otevřené plechové nádobce s kořeny halfy a dřevěným uhlím, dmýchal do uhlíků a voda v malé konvici vesele bublala. Bůh ví, kde vzal v té samotě čerstvou zahradní mátu, která již z dálky omamně voněla atlaským dávnověkem. Přisypal kousky z cukrové homole a poklidně zahájil jednání.

Bylo nám oběma jasné, že přijme na několik týdnů přechodnou práci, o niž jsem ho požádal, ať je mzda slušná či nízká. Těšil se na práci a změnu. Nikdy by nepřijal robotu daleko od svého hájemství, v němž kočoval. Byl však ochoten pracovat za nejtěžších podmínek, mohl-li zůstat ve svém kraji, který mu nějak po přírodním zákonu patřil.

Stiskem ruky jsme dotvrdili smlouvu. Třicet dirhamů za den od slunka východu do slunka západu. Kotet roztál radostí z dobrého obchodu. Prodal svůj den dráže, než počítal. Trochu jsme smlouvali, aby byla naše dohoda tím příjemnější a slavnostnější. Od Atšány povíval přitom jemný vánek, který rozhoupával tenké provázky visící z černé plachtoviny. Cítil jsem hluboko v nitru, jak Kotetovo království blahosklonně a vemlouvavě otvírá svou náruč a nabízí mi své zemité přátelství.

Mohamed se naplno rozesmál a z obličeje mu zmizela plachost. Vidíš, všechno bylo lehké a přímočaré: mátový čaj, tichý šepot žen, které nás pozorovaly ze sousedního stanu, chumel kůzlat přivázaných za nožku k tlustému provazu napnutému v protilehlém koutě stanu. I já jsem pojednou vzlétal.

Kotet nás šibalsky nazýval pojídači šneků a měkkotin, žrouty koláčků a cukroví, on, který jedenkrát v životě prošel některé z přístavních severoafrických měst a uchoval si na tu cestu svérázné vzpomínky. Mohamed mu zase vyprávěl o místech, která sám znal jen z doslechu. A Kotet chválil své království. Mluvil o hluboké studni na úpatí Dželalibu, z níž tryská nejlepší voda kraje. O černém kamení plném železa. O stádech gazel, která se stahovala k vodám Atšány. Potom zmizel v druhém stanu a po chvilce se objevil s malým rancem. Vykukoval z něj polštářek a čajová konvice. „Můžeme jít,“ pravil vážně a ukázal na okrové okraje pohoří. „Znám cestu k prameni. Ukážu vám ji.“

Museli jsme hledat nejvhodnější přejezd širokého a balvany pokrytého vádí, místy porostlého zprohýbanými keři tamaryšků. Ve stínu jedné z osamělých akácií, jakoby zastřihnuté zespodu ve výši gazelích hlav, jsme pojedli jeden z nejchutnějších obědů mého života. Byl to prostý chléb s křehkými rajskými jablky a vaječnou smaženicí. Kotet byl ve výborné náladě a jeho široká prsa se nadýmala jako hruď velkého varana.

K večeru jsme dojeli ke staré pevnůstce, kterou zde postavili patrně senegalští legionáři. Několik kulatých chýší pro vojáky a dva domky pro důstojníky. U otevřené nádrže se hemžili brouci a na kamenech číhala odporně velká klíšťata. Voda byla znečištěna stády koz a velbloudy. Byla to odvěká zastávka karavan. V zažloutlé vodě se jako závoje pohybovaly miliony drobných červených buchanek.

Mohamed s Kotetem rozbili stan daleko od senegalských domků, kde nebylo již tolik hmyzu. Mysteriózní kulisa palem vroubící vodu čněla před námi tak báchorkovitě a tajemně, že jsem měl pocit, jako bych se odpoutal od vlastního těla a vyrůstal z kořenů datlovníků do zšeřelého nebe.

Týden jsme potom žili u čarovně čistého pramene na západ od Ain Lakhdaru, který kromě Koteta znalo jen pár lidí. Byl skryt v malé úžlabině, těžko přístupný a zapomenutý, protože pro početná stáda velbloudů bylo více místa u velkého, daleko vydatnějšího pramene.

Při výzkumech mne nejvíce přitahovaly staré doly na olověnou rudu. Na povrchu zůstalo jen málo vzpomínek na francouzské podnikatele, kteří zde rudu dobývali. Domky se rozpadly, dříví rozebrali nebo spálili pastýři, haldy hlušiny se zbarvily stejným odstínem jako okolní skalnatý povrch. Jenom v útrobách země byly nezavalené chodby a šachtice jako před lety. V pevných vápencích se uchovala spleť dobývek, úzké, téměř krtčí průchody z jedné komory do druhé, plné zrádných závrtů a děr.

Kotet byl při své rozložitosti neobvykle mrštný. Když jsme prolézali stařiny, byl najednou ohebný jako klouče a tam, kam jsem nemohl sám vlézt, pustil se bez váhání a s humorem. Nebyl z těch pastevců, kteří se bojí podzemí. Mohamed na nás čekal vždy o několik metrů dále a hlídal, kdyby se něco přihodilo, aby přispěchal na pomoc. Měli jsme dosti silné akumulátorové reflektory, jejichž světla se lomeně promítala na skalní stěny.

Hledání rud se stává vášní jako lov nebo karban. Nalezli jsme pásmo prosycené olověnými a zinkovými nerosty, které naši předchůdci z neznámých příčin nevytěžili. Po dvou dnech hledání se mi podařilo vysledovat i výchozy rud na povrchu. Byl jsem téměř přesvědčen, že ta dvě místa jsou propojena bohatě zrudněným sloupcem vápenců.

Kdyby tě nebylo, Kotete, tak jsem asi skončil svůj život uprostřed stříbřitě lesklých rud v pohoří Dželalib! I když jsem už tolikrát viděl a zkoumal podobná ložiska, vždy znovu jsem se dal ošálit prospektorskou vidinou. Snažil jsem se nalézt ještě nějaký důkaz o pokračování ložiska k povrchu. „Prolezeme co možná nejdále k povrchu po starých dobývkách,“ prohlásil jsem Mohamedovi, který namítal, že tam asi budou místa hrozící závalem. Záměr jsem chtěl uskutečnit co nejdříve. Kotet plný důvěry mě doprovázel. Mohamed zahanbeně mlčel a trochu vzdorovitě šel několik kroků za námi.

„Počkej tady na nás. Kdybychom se dlouho nevraceli, snaž se zjistit, kde asi jsme, a budeš-li moci, přivolej pomoc.“ Nalézt pomoc v džebel Dželalibu znamenalo mít nesmírné štěstí. Potkat pastevce nebo karavanu. Ale ani tito náhodní poutníci nebyli účinnou pomocí. Báli se tmy podzemí.

Těžce jsme oddechovali, když jsme se drápali ukloněnými dobývkami, které sledovaly nepravidelná hnízda nejbohatší rudy. Určoval jsem kompasem orientaci křivolakých průlezů a zakresloval přibližně jejich průměty do povrchové mapy, kterou jsem si sestavil několik dní předtím. Jásal jsem, jak se mi splňoval můj předpoklad. Zrudnění se uklánělo směrem k místu, kde jsem je nalezl i na povrchu. Lezl jsem dál a Kotet mě provázel jako horský duch. Jako velký hranatý wolfram, který se podle legend v Harzu dovedl kouzelně zmenšit v nejmenšího dobrého skřítka.

Pamatuji si zřetelně, jak se v jedné z komor uvolnil větší balvan a kdesi pode mnou začaly zlověstně padat úlomky. Kotet zůstal jako přimražen a ani se nepohnul. Já jsem však podlehl strachu a couval zpět. Cítil jsem, jak se kamení staré základky pode mnou začíná pohybovat. Sjížděl jsem s rachotem do neznáma. Trvalo to jen několik vteřin. Svítilnu jsem jako zázrakem držel v ruce. Zvířený prach se rychle usazoval. Ohmatával jsem se, zda nejsem zraněn. Bylo to dobré. Několik tupých úderů mi pohmoždilo záda, ale ruce a nohy byly v pořádku. Nejméně pět metrů nade mnou stál Kotet a prohlížel si mě v proudu žlutavého světla. – Alhamdulilláh, vypadáš celý, volal a usmíval se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Marocké povídky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.